Fotky z Boxtengoru..

Nahý jsem přišel na svět a nahý z něho odejdu. Vstupujeme do svého osudu a nepřinášíme si nic. Odcházíme, aniž bychom si mohli cokoli odnést. To, co nám dávají do rakve, zetlí s naším tělem v hrobě. Věci, které po nás zůstanou, bývají položeny k popelnici, někdy se dávají na půdu - jen o šperky se pohádají dědicové. Příští generace už neví, kdo ty šperky před lety nosíval. Nic, co by mohlo vypovídat, po člověku nezůstane ... Skutečně? Možná  pár starých dopisů, fotografií, sem tam i něčí zápisky.Občas na ně při uklízení narazíme, zběžně si je prohlédneme a s povzdechnutím onu krabici zas uložíme dozadu na polici. Ale jednou přijde čas, kdy nás začnou naše dávné kořeny zajímat. Obvykle tehdy, když už není koho se zeptat, jak to vlastně tenkrát bylo.

Jak ráda bych dnes věděla, jací byli moji předkové, jak žili, jaké měli vlastnosti. Bohužel toho o nich vím žalostně málo. Zamlada jsem vyprávění tet a babiček o starých příbězích vnímala na půl ucha a pouštěla kolem sebe, měla jsem tenkrát důležitější věci na přemýšlení. Dneska bych si je ráda znovu poslechla, ale už není nikdo, kdo by to  pamatoval a vyprávěl. Jen občas někdo svoje vzpomínání sepsal. Chci to udělat taky - pro ty, kdo přijdou po nás, až přijde čas, kdy je bude minulost zajímat. 

Žili jsme svoje životy v domnění, že je žijeme v přítomnosti, že na nich záleží, že jsou docela skutečné. Říkávali jsme "teď " a mysleli jsme tím přítomnost, opravdový život. Necítili jsme se být odepsanou minulostí, připadali jsme si důležití a velice živí. Vy, kdo po nás přijdete, nezahazujte naše vzpomínání jako nepotřebnou veteš, přejte nám, ať aspoň trošku přítomní a důležití zůstaneme.

Vcházíme do svého osudu - a nesměli jsme si zvolit ani dobu, ani místo, ani rodiče, ani pohlaví, ani vrozené vlastnosti ... jsme vrženi na tento svět, aniž by se nás kdo zeptal, zda jsme vůbec chtěli. Ale ano, je to prý veliké štěstí - narodit se. Být jedním z těch, kterým bylo přáno uskutečnit svoji existenci a prožít svůj život. Mnohonásobně více osudů tuto možnost nemělo. Někdo žil jen několik dnů, několik hodin - někdo se nenarodil vůbec. Buďme vděčni za tu výsadu, že smíme žít.

Nic nového světu neoznámím. Všecko už bylo řečeno. Ale snad to můžu říct znova, možná trochu jinak, pro někoho jiného. 

Všechno co jsme prožívali bylo tak samozřejmé a tak zcela současné, že to vypadalo, jakoby už nic jiného nemělo přijít. Co taky by mohlo být ještě jiného než to, co je? Zdálo se, že není důvod o tom co prožíváme přemýšlet, natož psát. Všecko bylo všední, obyčejné, každodenní a prozaické. Události šly za sebou, bez úvodu, bez zápletky, bez gradace, bez pointy, bez završení a rozuzlení, bez důležitosti. Děje byly  nezajímavé, nahodilé a zbytečné.Někdy plné štěstí a někdy plné smutku a bolesti, zřídkakdy výjmečné a zaznamenání hodné. Ale  byly to kořeny příštích časů. Časů stejně tak nezajímavých a všedních - ale z těch dějů a časů byly nakonec spředeny naše životy.

Stařičký fotoaparát Boxtengor teď chová u sebe Petr jakožto technickou památku. Vysloužilý, nepříliš ozdobný, dávno nefunkční. Je to jen plechová krabička, hledáček z drátu má pokřivený, spoušť  zarezla, filmy do něj už se dávno nevyrábějí. Drobné očko je osleplé, už nehledí na naše skupinky u kašny v Kyšperku nebo na verandě ve Švédské, kdy jsme vycházeli černobílí, neostří, bezstarostní, občas hnutí a rozmazaní, ale mladí, tak neskutečně mladí a živí. Všecky fotografované objekty vycházely jakoby vzdálené, a fotit se mohlo jenom když svítilo slunce.

Vždycky jsem měla jakousi potřebu zaznamenávat vše, co se děje, co existuje, co je a co bylo. Psát, a taky fotografovat. Teď, dnes, tady, odtud až tam, aby se nic neztratilo, aby nic nebylo zapomenuto. Nedat zahynouti nám a předat budoucím. Chytit ten čas za cípek vlajícího pláště, zalít ho do celuloidu, zavařit na zimu. Uchovat, usušit, zastavit, zarámovat, zasklít, uvěznit, svázat, navždycky zachytit tou malou černou krabičkou.

Ale filmy jsou drahé, říkávala máma, škoda je plácat. A taky proč? Proč by nemělo být zasuto do věčného zapomnění to, co není důležité a stejně nebude nikdy nikoho zajímat. Máma nebyla přítelem památek. Proč vytvářet nějaké připomínky toho, co je samozřejmé? Že jednou nebude? Co na tom. Skutečnost se jevila vesměs nudnou, opotřebovanou, nezajímavou, šedou, nikterak fotogenickou, a tvářila se, že tu bude navždycky. Kuchyň je neuklizená, dětské hadříky jsou nevyžehlené, boty zablácené a kytka ve váze už zvadla. Svět okolo nás byl tak obyčejný a okoukaný, že máma neviděla důvod zvěčňovat ho. Možná, že jednou bude dávnověkem, možná dokonce přijde nová, jiná a stejně obyčejná skutečnost, ale proč o tom hloubat? K čemu nějaké dokumenty? Jednou jsou mraky takové - příště zase jiné, jednou navál vítr spadané listí sem, podruhé ho navěje jinam. Je snad nutné uchovávat provždy podobu těch seskupení?
Máma neměla ráda vzpomínání, o svém dětství i mládí mluvila vždy s jakýmsi despektem, s mávnutím ruky převáděla řeč na zajímavější témata, minulost pokládala za odepsanou a nedůležitou. Co je pryč je pryč, my žijeme teď. Staré fotky vyhazovala, dopisy neschovávala, deníky si nepsala. Zdědila to po ní Ivana, já ale ne. Já musím s jakousi obsedantní neurózou všechno zachytit a zaznamenat. Nevím pro koho, možná to všechno jednou některý z potomků, u kterého zas probleskne ta neláska k památkám, nabere na vidle a vyhodí.
Ale přes to že fotografování u nás nebylo v oblibě, občas pro legraci cvakli rodiče fotku. Obrázky pak bývaly titěrné, tenkrát vždy jen černobílé, při zvětšení trochu neostré, a všecko na nich bylo jaksi daleko - jakobychom se dívali obráceným dalekohledem. Vidím na nich sebe jako miminko, ještě na pavlači starého bytu ve Švédské 27. Jindy sedím na starém sporťáku, dečku vyšívala babička Roháčová, zajištěná jsem páskem s karabinkou, ještě dnes jaksi slyším cinkání té karabinky v kroužku. A tady jsem v tom bleděmodrém plyšovém kabátku, který měl jako ozdobu falešné klopy neexistujících kapsiček, ty mě vždycky tolik mrzely - byla bych ráda měla pořádné kapsy.

Ubíhala léta války, nebyly k dostání filmy a tak se nefotilo. Ani po válce to s fotografováním nebylo lepší, až konečně jednou bylo možno filmy koupit - a dokonce jsem byla už tak velká, že jsem směla sama stisknout spoušť. Ten slavný okamžik si pamatuju, byli jsme v Kyšperku a táta nám ukazoval dům na náměstí, který patřil dědečkovi Kryštofkovi, kde vyrůstala jeho maminka, a kam jezdívali na prázdniny, když už jeho maminka byla vdaná, žila v Praze a měla malého Pepu a jeho, Evženka. Táta si chtěl na památku zvěčnit dvorek domu, položil Boxtengor na zábradlí pavlače, a já jsem směla opatrně stlačit páčku spouště. Byla to slavnostní chvíle, a dodnes tu fotku mám. Táta se tu okouzleně rozhlížel pohádkovou krajinou svého dětství, byl celý jaksi zevnitř ozářený, a nadšeně nám vyprávěl, jak si tu s Pepou hrávali, kde míval boudu pejsek Tyrásek, a jak si tu s Pepou vybudovali lanovku z krabice od doutníků. To okouzlení nakazilo i mne, i já jsem vnímala zázračnost toho místa, a to že jsem tu směla stisknout spoušť, to pro mne bylo vysokým vyznamenáním. Máma se schovívavě usmívala, jí pavlač ani dvorek nic neříkaly, a Ivanka byla ještě příliš malá, aby chápala tu vyjmečnost. Jen my s tátou, MY JSME VĚDĚLI. 

Spoušť byla malá páčka po straně, bylo třeba ji jen lehce stáhnout dolů a ona pak sama skočila zpět. Lehounce to skříplo a clonka tiše cvakla, dodnes si dokážu ten zvuk vybavit a dodnes bere za srdce. Slíbil nám, že ukryl do kouzelné krabičky duši lidí i věcí - tak jak tomu věří divoši, a že na podzim budem obdivovat obrázky kouzelného světa prázdnin. Tedy - povedou-li se. Bylo dost světla? Nepohnuli jsme aparátem? Podařilo se tomu aparátu zachytit všecku tu neopakovatelnost a zázračnost? To tiché zaševelení spouště, to cinknutí clonky, to mi bude v uších znít navždycky. Dávalo naději, že aspoň trochu té lásky, trošičku kouzla, štěstí a blaha bude uchováno navěky.

Ostření, clona, časy - nic z toho na Boxtengoru neexistovalo. Čočka je malinká, jednoduchá, nechráněná. Aparát se otevře, cívka s filmem, který je přilepen na papírovém pásu, se vkládá do dolního držáku, kousek papíru se odvine a zaklesne do horní prázdné cívky. Foťák se zaklapne, zajistí zástrčkou, a papír se pozvolna přetáčí maličkým kohoutkem, jako od vodovodu, až se v červeném okénku ukážou ručičky - pozor, tady je už film na pásu přilepen, teď je třeba dbát na to, kdy se objeví jednička. Ta už znamená, že se může dělat první snímek. Nejlépe, když svítí slunce, a fotografovaný objekt není příliš daleko. Ale je tu možnost i dlouhé expozice - povytáhne se malá pacička po straně, foťák se opře o kostelní lavici, nebo se o vánocích postaví na stůl, podloží knihou, spoušť se může držet dole libovolně dlouho - a máme interiér kyšperského kostela nebo portrét našeho vánočního stromečku. Po každém snímku se musel film přetočit, zas tím malým "kohoutkem". Pokud by se na přetočení zapomnělo, byly by dva snímky na sobě - i to se někdy stávalo.

Občas se do snímku připletlo něco, co by Max Švabinský na svém obraze určitě vynechal. U kostela telegrafní sloup, u vánočního stromečku starý vysavač, v parádním pokoji uhlák. U portrétu miminka uvízl chtě nechtě kus pavlače. Ale právě ta omylem zachycená skutečnost v sobě skrývá kouzlo dokumentu. Tak vida, takovéhle měli tehdy květináče na pavlači, takovouhle měli rohožku u vchodových dveří - dneska ty nechtěné všednodenní obyčejnosti vyhledávám, možná je zajímavější poznat z dávných časů jejich každodennost než výjmečné chvíle.

Ten všední, každodenní svět měl kdesi uvnitř ohýnek, srdíčko, podivné kouzlo. To kdyby se tak dalo zachytit, a předat budoucím věkům. Moci je tak zaznamenat na jakýsi ultra- (nebo infra-?) citlivý materiál. Zapsat tajným inkoustem na lístek z akátu, vytesat holubím pírkem do kamenného schodu, nahrát na karlovarskou oplatku a pouštět na plechovém gramofonu, zalít do jantaru, zavařit do medu, vdechnout do konzervy, zašít do podšívky kabátku - vdyť to nesmí zmizet ze světa! To tichounké skřípnutí spouště, to cvaknutí clonky, to mi bude navždycky znít v uších - dávalo mi naději, že aspoň trochu toho kouzla, blaha, toho zázraku lásky bude napořád zachováno a zůstane tu jako poklad pro všechny dny našich životů.
  
Ze vší té krásy, pohody, lásky, ze všeho štěstí - i ze všech smutků, trápení a bolestí - jsou tu najednou jen vzpomínky. Vymezené lidskou zranitelností a smrtelností, poničené nedostatečností lidské paměti. Jsou přebrané, občas trochu přičesané, ač přikrášlovat či přimalovávat jsem nechtěla. Nemají začátek ani řádné zakončení, chybí jim pointa, jsou docela náhodné a vlastně zbytečné. Asi jako když černobílá fotka z Boxtengoru zachytí malinký čtvereček z široširé panorámy světa. Trochu neostrý, trochu podexponovaný, a navíc vyvolaný na prošlé papíry.

Vezmu starý Boxtengor z police a ještě jednou se podívám drátěným hledáčkem - zpět do dávných dob.

Milovala jsem svázané ročníky starého dětského časopisu Malý čtenář. V zimě, když se brzy stmívalo a velký pokoj byl vytopen Musgrávkami, listovala jsem v něm místo učení.V létě, když jsme trávili  den  na břehu Orlice, když se modrá střecha kyšperského zámku chvěla v horkém vzduchu, ležela jsem na trávě na dece, chvílemi jsem se odbíhala ochladit ve vodě, a pak zas se pouštěla do čtení. Nevadilo mi, že časopis je už letitý, že pochází z dob dětství mého táty - to na něm ostatně bylo to nejlepší.  

Byl tam jeden obrázek, který jsme měli rádi. Zpodoboval praještěry mezi přesličkami a byl pod ním titulek Z ŠERÉHO DÁVNOVĚKU.

Šerý dávnověk. To je začátek mého života. Sahá kamsi do nedohledna a do nepaměti. Na počátku nebylo slovo, na počátku byla tma. Ale nebyla to tma černá, beztvará a prázdná. Byla to tma plná dějů, pocitů, záblesků a počátků.  Tma zevnitř prozářená zlatavým zapomenutým světlem, naplněná ztracenými barvami, útržky dějů, nedořečených vět a nedokončených gest. Tma za víčky zavřených očí, tma starého obrazu, zčernalého stářím. Sen, který se s probuzením vytratil, s rozedněním kamsi unikl, ale po celý den se připomíná. Tma, prozářená světlem odkudsi z jiné dimenze.  Tma zlatohnědá, nabitá děním, ponořená do nebytí, rozmazaná do zapomnění. Občas v ní zasvítí náznak barvy bleděmodrého plyšového kabátku, zaleskne se stříbrná lžička, zasvítí lampa nad kuchyňským stolem, zatřpytí se vánoční ozdoba, zazáří saně s Ježíškem, které jsem jednou tak docela zřetelně viděla jet venku za oknem. Zabliká baterka, když houkají sirény a sestupujem po točitých schodech do sklepa.
Němý a hluchý zaváděcí pás, odřený kus filmu, s proskakujícími znaky, podexponované záběry ze začátků kinematografie, kdy je senzací cokoli nafilmovaného: příjezd vlaku, odchod dělníků z továrny, starobylá kuchyň, let dvojplošníku. Všechno je nové, nevídané, můj bleděmodrý kabátek s falešnýma klopama bez kapes i Švédská ulice. Pak zas dlouhý kus filmu, kde se neděje nic, snad ho utopili v laboratořích, na plátně se míhá pršení, jakési nejasné stíny. Projektor monotónně bzučí, film běží a nevidíme nic. Pak se zas zjevují obrazy, tváře, děje, bez ladu a skladu, bez časové posloupnosti, bez sebemenšího důvodu k existenci. Někdy se vynoří vzpomínka delší a celistvější, ale ani ona nemá začátek a konec, děj je nejasný a nemá zápletku, natož pointu, a už vůbec žádnou zajímavost. Jediný člověk, kterého může zajímat a okouzlit, jsem já. Napsat ty vzpomínky líp než pro sebe mi asi nebude dáno. 

Ty nejstarší vzpomínky jsou situované do "starého bytu" - ten byl ve Švédské 27. Secesní činžák se stinnou předzahrádkou, s tmavým schodištěm, s pavlačemi hledícími do vnitrobloku. "Tma - tma", oznamvala jsem na schodech. Z chodby se vstoupilo do temné předsíně, kde mě služebná Helena posadila na vysokou skříňku, aby mě zula. "Neboj se, neboj se," chlácholila jsem sama sebe, protože jsem se velmi bála, že z té skříňky spadnu. Jindy zase stojím v té předsíni s tátou, drží mne za ruku, a říká mi, že ještě musíme počkat na mámu. Mám na sobě svůj bleděmodrý plyšový kabátek empírového střihu s našitými ozdobnými klopičkami, pod nimiž nejsou kapsy a to je zásadní chyba. (Máma mi ho schovala, ale já jsem ho svým dětem nikdy neoblíkala, byl jaksi těsný, staromódní a olezlý. A ty klopy bez kapes!) Jiná vzpomínka z té doby je na to, jak mě jakási hlídací paní veze Švédskou ulicí v kočárku, potkaly jsme jinou paní, a ta mi dala do ruky žlutý a tuhý rohlík. Chci se do něj zakousnout, ale obě paní se smějí: "Počkej, to se takhle nejí, to se musí oloupat!" Protože vzpomínka nepokračuje, unikla mi i chuť banánu, a to nadlouho. Po celou válku nebyly, a potom ještě dlouho po ní.

Pořád se za něčím sápu a pachtím. Něco se snažím uchvátit. Nějaká síla mi v tom brání, ruce dospělých mě brzdí v rozletu. Vidím cosi úžasného, je to barevné,třpytivé, nové, zajímavé - už už to držím - ale kdosi řekl "pozor" a už to mizí z mého dosahu. Pořád jakýsi chaos a zmatek. Absence jistot, koncepce a řádu. Nic jaksi nemá svoje místo v prostoru a čase. Moje postýlka je jednou tady a jindy zas tam. Někdy se spí po obědě a někdy před obědem. Vládne jakási anarchie a všecko se řeší za pochodu podle okamžitých okolností. Chybí klid, řád a neměnnost. A chybí i stálá osoba. Jednou je tu Helena, příště Květa, mnoho jakýchsi paní které mě vyvádějí na procházku, jen máma tu bývá zřídka.  

Odkdy jsem na světě? Odedávna. Jako bych za první roky svého života prožila celá staletí. Napadne mne, že čas je zapotřebí nějak měřit. Ale jak a čím? Musím si stanovit pevný bod, událost, která bude tvořit předěl. Potom si budu říkat: to bylo předtím, to bylo potom, to bylo dlouho předtím, to hodně dlouho potom ... jako předěl jsem jen tak namátkou určila právě tu chvíli čekání na mámu, kdy mám na sobě ten bleděmodrý kabátek. Mnoho dějů bylo předtím i potom, ale pak se pozvolna  vytrácely do zapomnění. Ale tahle vzpomínka díky té časomíře zůstala. To mi ještě nebyly dva roky, protože se to odehrálo ve starém bytě. 

Možná jsou moje vzpomínky olezlé a ošoupané jako ten  kabátek - divného střihu a bez kapes, dávno už nedůležité a nanic-hodné. Jako ten žlutý tuhý rohlík, který kamsi zmizel. Možná by ten plyšáček dnes uvítalo Umělecko-průmyslové muzeum jako dávnou módu z počátku dvacátého století. A tak je možné i to, že jednou moje vzpomínání najde vlídné přijetí u potomků, které už já nebudu znát. 

Moji rodiče, Dora Roháčová a Eugen Nešpor, se brali v únoru 1938 v kostele Panny Marie Vítězné - u Jezulátka. Na obřad šli pěšky - Antonín a Anna Roháčovi, rodiče Dory, bydleli nedaleko, ve Všehrdově ulici. Po svatbě bydleli moji rodiče v Břevnově v Šultysově ulici, později se nastěhovali na Smíchov do Švédské 27.

"A cvakaly ti někdy zuby strachy?" ptala jsem se jako malá holka mámy. Psávalo se o tom v pohádkách, a mně to připadalo legrační. "Cvakaly," řekla máma smutně. "To když byla mobilizace a Evžen, váš táta, musel narukovat. Měla ses mi narodit ty, a já jsem dostala hrozný strach." 

Narodila jsem se v červnu 1939. To už rodiče nebydleli v Břevnově, ale ve  Švédské ulici. Vcházelo se do ní z Holečkovy, vpravo jsme míjeli dlouhou zeď kláštera, vlevo proti zdi stály secesní činžáky, ozdobné, s barevnými mozaikami. Nebo to byla sgrafita? Nevím, už tam nestojí. Zbourali je kvůli Strahovskému tunelu. Na dolním rohu ulice byl ve zdi výklenek se soškou Jezulátka. Později ten roh ubourali, aby byl lepší rozhled, stalo se tu mnoho dopravních nehod. Takže Jezulátko zmizelo. Dnes už nestojí ani ty domy vedle něj. Švédská ulice stoupala příkře vzhůru a lomila se v ostrém úhlu doleva. Vpravo byla až k ohybu vysoká zeď klášterní zahrady, za ohybem začínala vilová čtvrť. Na levé straně pokračovala řada činžáků, v jednom z nich, v č. 27, bydleli rodiče. Proti činžákům byly zdi a ploty zahrad, v zahradách stály staré vily. První z nich je  vila Excelsior, její pozemek sousedí s klášterem. Sem se rodiče roku 1941 přestěhovali z protějšího činžáku. Vila bývala velmi krásná, pseudoempírová, postavená na konci 19.století. Zdobila ji dřevěná veranda, kolem ní se rozkládala ve svahu zahrada plná staletých stromů a okrasných cizokrajných dřevin, kolem verandy ležely terasovité záhnony, pod nimi byl bazén s vodotryskem a sochou nymfy, porůznu tu byly rozestavěny různé sochy. 
Rodiče tu žili do roku 1978. Trochu chaoticky a trochu šťastně,  uprostřed krásy starožitností, sloupkových hodin a obrazů ve vyřezávaných rámech, neladu kamen na uhlí, popela, zimy, nepraktické kuchyně, bydlení stále jaksi slepovaném z nejrůznějších kusů zařízení. Vždycky tu panoval jakýsi neklid, nic nemělo své pevné místo, život neměl pevný řád a nikdo neměl svůj stálý koutek. Ale při vší anarchii jsme žili šťastně. Skříň postavená tak, že zakrývá část okna. Zvláštní necitlivost k věcem. Roh nábytku, který překáží, se uřízne. Do intarzované skříňky se zatluče hřebík, aby se na něj cosi mohlo zavěsit. V kuchyni stará kachlová kamna na uhlí, kredenc s pozůstatky starých jídelních servisů, věčně upatlaná láhev se syrupem, nekončící boj s nepořádkem. V pokojích na krásných hvězdicových parketách kusy lina, tak jak byly po částech kdy koupeny, aby zakryly ty parkety. (Máma měla hrůzu z jejich údržby.) Na otlučených kamenných schodech kýble s uhlím. 
Láskyplná tyranie naší mámy, osoby nepřehlédnutelné, rozporuplné, nevypočitatelné, skvělé i strašné, milující a panovačné, nabité energií jak kotel párou, láskou, křesťanstvím a umíněností, nás svazovala a nutila žít podle jejích představ, které považovala za jediné správné. Bývala někdy báječná a někdy hrozná, někdy veselá, hýřící vtipem, laskavým pochopením pro naše nectnosti, snahou pomáhat všude tam, kde to bylo třeba, zářící šarmem a espritem - a jindy pokřivená chorobnou zbožností, podivnou zlobou, antisexuálním fanatizmem. Provždy rozporuplná a nevypočítatelná. Někdy přešla naše prohřešky s úsměvem a vtipem, někdy pro tutéž věc ztropila scénu, plnou křiku a nesmyslných obvinění. A s neurotickým neklidem se mísil mír a klid, který táta vnesl všude, kam vešel. Byl tichý, moudrý, laskavý, hloubavý, vzdělaný, bezbranný, přemýšlivý, nepraktický. Panoval tu zmatek ze střetávání  povah našich rodičů, ale současně i pevný bod jejich lásky, neotřesitelný pilíř jistoty. Vzdělání i zaslepenost, rozum i fanatizmus, neschopnost čelit zlu a zlo nechtěně plozené křesťanstvím, o jehož nadřazenosti se nediskutovalo. Všechno to stmelila a zastřešila jejich láska a ve všem tom zmatku jsme nakonec nalezli šťastný domov.  
"Ale byla tu láska a na tom dost..." (Thornton Wilder)
"Jediné,co bude důležité až odtud odejdeme, budou stopy lásky, které tu po nás zůstanou." (Albert Schweitzer) 
"... lásky však kdybys neměl, nic bys nebyl." (sv. Pavel)

Spory o peníze u nás doma nikdy nebyly. Rodiče vydělávali poměrně dost, nešetřili, někdy možná utráceli až zbytečně. O cokoliv jsem si řekla, to mi máma koupila. Později, už jako dospívající, jsem nikdy nezažila hádky dcery a matky o nové šaty. Nikdy jsem neměla nesplněná přání a nedosněné sny co do oblečení. Spíš mámu mrzelo, že nestojím o parádu, že nic nechci, že se neumím pěkně oblíct, že bych nejraději chodila v jedněch omšelých hadrech. Ale myslím si, že kdybych projevila kýženou ženskost a parádila se, vadilo by jí to taky, ba víc. Šetření, jako u Tesařů, u nás neexistovalo. Holky Tesařovy úkorně nesly, že nejsou oblečeny jako já - ale teta Mima zas ušetřila na chalupu. Naši si nikdy nic většího nepořídili, ani chatu ani auto. Snad jen bohatou knihovnu. Ale chata nebo auto nám nikdy nechyběly. Jezdili jsme vlakem, na jaře do penzionků v Krkonoších, v létě do pronajatých pokojíků v Kyšperku nebo v Čermné. Bylo to bez starostí a bylo to zcela dokonalé, nic krásnějšího jsme prožít nemohli. Chalupa v Širočinách, na kterou uškudlila teta Mima, je teď opuštěná a zarůstá křovím.  

Naši rodiče příliš o majetek nedbali, netoužili po nemovitostech, nebyla to jaksi náplň jejich života. Po celý život bydleli v nájmu, nikdy si nepořídili nějakou výrazně dražší věc. Je pravda, že táta vlastnil rodinný domek na Spořilově - ale nikdy v něm nebydlel a nikdy nedostával žádný nájem, po celá léta z něj neměl nic. Domky byly dva, stály vedle sebe, jeden patřil strýci Pepovi a druhý našemu tátovi. Po dosti strastiplném a úporném šetření je pro své dva syny postavili jejich rodiče, ale do obou se pak nastěhoval Pepa. Propojil je, a mohutně je zvelebil. Na zahrádce vybudoval bazén, stál prý tu i skleník s palmami. Měl tu bohatě vybavenou ordinaci s rentgenem a v bytě luxusní zařízení. Po jeho emigraci bylo vše státem zabaveno a rozkradeno. Pepa s Liduškou emigrovali v roce 1948, s kufříkem a s pistolí v ruce přes Šumavu do západního Německa, v té době to ještě bylo možné. Oba domky stát zabavil bez ohledu na to, že jeden z nich patřil tátovi, obývali je pak různí komunisti, později v nich byly zřízeny jesle. Nájemného nedostal táta nikdy ani korunu. Až v roce 1968 byl tátovi jeho domek vrácen ve značně zdevastovaném stavu. Právě se vdávala Ivana, a tak se sem s Vaškem nastěhovali. Druhý domek byl na prodej, táta měl předkupní právo a nabízel ho Mirkovi - zda by nechtěl prodat svůj domek na Proseku a koupit spořilovský, hezčí a hlavně prázdný. Mirek nechtěl, asi tušil, že by zde byl poblíž naší rodiny a neměl by mě tak pod palcem. 

Dneska, po mnoha letech, umím teprve ocenit, co všechno nám náš táta dokázal dát. Radost z klidu a pohody, schopnost vytvářet a ocenit hezké mezilidské vztahy, vždy a všude jen dobrý příklad, touhu po vědění, radost z čistého svědomí. Veselé povídání s dětmi proplétal nenásilnými radami do života a poučením o světě. Měl pro svoje děti pochopení, jeho láska byla pevná a věděli jsme, že nic by jí neotřáslo, ať už bychom se dopustili čehokoli.  

Když jsem četla vzpomínky Olgy Scheinpflugové na Karla Čapka, říkala jsem si, kolik těch vět by se dalo říct i o našem tátovi. Žasnu nad tím, kolik podobností platí o nich obou. I ve věci nepochopení a nenávisti. 

U našeho táty se vyskytla šťastná kombinace zvídavosti a paměti, zvané sloní. Zvídavost ho nutila shánět o čemkoliv, s čím se setkal, informace. Pídit se po vědění, všemu se stále snažit přijít na koub. A jeho paměť všechny informace provždy uchovávala. Stal se tím, čemu se říká "chodící encyklopedie". Bylo možno kdykoli se ho na cokoli zeptat - a nikdy se nestalo, že by řekl "nevím". Byla jsem zvyklá, že informace není nutno pracně shánět, že stačí se zeptat táty, na cokoli z jakéhokoli oboru. Zprvu jsem to pokládala za normální a myslela jsem, že každý dospělý ví vždycky všecko. Později jsem užasla, kolik lidí neví skoro nic. 

Zajímaly ho nejrůznější obory. Literatura, archeologie, numismatika, atomová fyzika... také kdejaké sběratelství, nad kterým máma občas bědovala, ale vlídně ho trpěla. Četl všemožnou odbornou literaturu, kupoval si nejrůznější časopisy, prahl po zajímavostech z nejroztodivnějších věd a nauk. A vždycky se s námi při večerním povídání o svých poznatcích podělil. Dost často jsem všechna sdělení pouštěla z hlavy, ne že by mne nezajímala, ale pokládala jsem tohle všechno povídání za docela běžné řeči - netušila jsem tenkrát, jaké je to terno, žít s někým tak všestranně vzdělaným. Myslela jsem si, že všichni tatínkové sdělují svým dětem, co je důležité, co je zajímavé, co je nového ve vědě, jak svět funguje a jak máme žít. Když jsem později pochopila, že mnohým dětem neřekne tatínek nikdy nic, užasla jsem.  

"Vyprávěj něco z cest," žadonily jsme občas s Ivankou. Vyprávěl rád. Po celé svoje mládí jezdil na Balkán. Miloval tamější způsob života, nádech orientu, ráz krajiny, krasová pohoří, vlastně ani nevím, co přesně, ale byla to jeho zem. Začal tam jezdit už jako student, vydělával si během roku kondicemi, a o prázdninách tam vyrazil. A zůstal věrný Balkánu po celá léta. Já jsem se později divila, proč nejel třeba do Paříže nebo do Říma nebo kamkoli jinam - on jenom pokrčil rameny, že ho to táhlo právě tam. Bývalá Jugoslávie, Makedonie, Turecko, Řecko, Kosovo, Albánie. Dokázal se všude domluvit, a znal tam snad každý kámen. Když jednou, to už tátovi bylo přes sedmdesát, přišli na Spořilov na návštěvu Koblihovi, ukázat nám diapozitivy z cesty po albánských a jugoslávských horách (moře a koupání je nezajímalo) - byli celí užaslí: "Tak tohle se nám ještě nestalo, aby někoho takhle zaujaly naše diáky." Táta byl ve svém živlu, všechno poznal, věděl že za tímhle pohořím bude taková planina, že tahle řeka teče takovým údolím, věděl že za tímhle kopcem bude toto město.   

Vyprávěj něco z cest! "Tak třeba jsem jednou přišel na nádraží, kolem něj leželi lidi utáboření na dekách, vařili si na ohni jídlo, a čekali na vlak. Kdy má vlak jet? ptal jsem se. Dneska! Dneska! hlásili radostně, jakoby říkali: vy ale máte štěstí!"
"Jindy jsem šel v noci lesní roklinou a náhle jsem narazil na podivnou tlupu spiklenecky rokujících banditů - seděli kolem ohně, zarostlí, zamračení, pušky ležely vedle nich. Nesmím dát najevo ani strach ani nepřátelství, říkám si, došel jsem až k nim a uctivě pozdravil: Merhaba. Mračili se, neříkali nic, ale když jsem je míjel, nevlídně odpověděli: Merhaba. A víc  si mě už nevšímali."

Nevynikal tělesnou silou a nehonosil se muskulaturou, a přestože byl vysoký a urostlý, působil spíš křehce. Na rozdíl od bratra Pepy, který byl tělesně velmi zdatný a svoji zdatnost dále pěstoval. Možná to táta vnímal jako handicap, a podvědomě ho chtěl kompenzovat silou ducha. Jako svoje životní krédo si zvolil poctivost, čestnost, ušlechtilost, pevný charakter. Ne pro efekt, ale pro svoje svědomí. Aby se nikdy nemusel stydět, ani sám před sebou. A k tomu i dobrotu, laskavost, mírnost, vlídnou snášenlivost. Na každém člověku viděl jen jeho lepší vlastnosti, nikdy netrpěl nějakou xenofobií, nikoho neodsuzoval. Měl pochopení a laskavou omluvu pro všechny lidské chyby. On jediný měl vždycky pochopení pro Mirka a uměl omluvit jeho podivínství, i když ho máma nenáviděla hned od začátku a já po soužití s ním. Po mém rozvodu byl on jediný, kdo mi připomněl, že Mirek má i dobré vlastnosti. 

Asi že měl i chyby. Možná se zbytečně obával malérů, které hrozily ze strany komunistické zvůle. (Pepa se jí dokázal postavit a s pistolí v ruce přejít hranice.) Bál se komunistů natolik, že nám dětem radil vždy loyalitu. Možná byl zbytečně úzkostlivý i co do jiných nebezpečí. Snad mu nebylo dáno být neohroženým bojovníkem, vyhledávačem střetů a milovníkem rizika. Ale když mu to povinnost velela, stal se i tím hrdinou - za květnové revoluce nedbal střílení a chodil obvazovat raněné.

Viselo ve vzduchu jakési memento, které ho možná trochu mrzelo a hnětlo: muž má být  pevný, chlapský a drsný. Možná i bezcitný? Nemá se snad pokusit o více tvrdosti?  Byl vždy spíš měkký a jemný, křehký a citlivý. Neměl by se za to stydět? Ale do role tvrdého chlapa by se vnutil těžko. Snad se příliš obával lidské zloby, kterou nechápal. 

Byl opatrný až úzkostlivý. Za války, když odcházel do práce, mě vždycky zkoušel z toho, co udělám, když houkají sirény, kteréžto sirény mámu nijak nevzrušovaly. Bál se o naše životy i zdraví, bál se nákazy, bál se aut, bál se všeho, co by se mohlo stát. Velice se bál komunistů, v padesátých letech bylo vskutku čeho se bát a táta to dobře věděl. Odboj ho děsil. Je nutno říct, že se nebál za sebe, ale za celou svou rodinu i kohokoliv z okolí, třeba  cizího. Nevím, je-li dobře, že se nedožil převratu v osmdesátém devátém, snad ano - byl by se příliš bál o vzbouřené studenty, o Petra, Evičku a Madlu, kteří chodili demonstrovat.  

Táta miloval obrazy a obrázky, velké i malé, originály i zajímavé reprodukce. Měl neomylný vkus a lásku k výtvarnému umění, rád prohlížel obchody se starožitnostmi a tam krom jiného i vystavené obrázky. Čas od času nějaký zakoupil a s tajuplným úsměvem ho doma večer vybaloval. "Pojďte se podívat na hezkou krajinku!"  Máma nadšená nebyla : "Evžene, co jste to zas koupil za nesmysl, co s tím budem dělat?" Ale hubovala vlídně, peníze nikdy nebyly u nás předmětem sporů, nesmyslné utrácení přešla mávnutím ruky. A když pak obrázek visel na zdi, liboval si táta spokojeně : "No není hezký?"
Obrazy a obrázky visely všude, stěny jich byly plné, nejen v pokojích, taky v předsíni a na schodišti, mnohé si odnesl táta na polikliniku a vyzdobil si jimi ordinaci.
Záchod byl vytapetován reprodukcemi a výstřižky ze starých časopisů a stal se místností velmi obdivovanou všemi návštěvami. Starých časopisů míval táta stohy, obrazového materiálu tu bylo nepřeberné množství. Rád se těmi obrázky probíral, občas nějaký zajímavý vybral a vyměnil ho za nějaký okoukaný, připínáčkem přpíchl k záchodovým dveřím nebo svým amatérským způsobem trošku nakřivo zarámoval a kdesi na posledním prázdném místě vyvěsil.  
Ale nejhezčí vzpomínky mám na to, jak uměl ke každému obrázku něco říct. Vždycky, než nějaký ze svých obrázků někde vystavil, ať to byla starožitná olejomalba nebo nějaká nakřivo vystřižená reprodukce z časopisu, vždycky o něm cosi prohodil. Docela malý příběh, často nedopovězený, povídku s hádankou, nadhozený problém či otázku. Cosi, co učinilo obrázek navždycky zajímavým, plným obsahu a skrytého významu. Na zdech nevisely podoby a tvary, ze zdí mluvily děje, myšlenky, filozofické problémy, hádanky, události. Kdykoliv jsem pak o kterýkoliv obrázek zavadila pohledem, na chvíli mi vytanuly na mysli tátovy věty, na okamžik mě přiměly hledat skryté pravdy a některá z možných rozuzlení. Dodnes ty věty slyším.   

Jednou přinesl domů zvláštní obraz - takovou boudu a u ní člověka, otočeného zády, a ještě pak byl jeden malinký človíček na obzoru. Krajina měla zvláštní náladu, tesklivě zamyšlenou, klidnou, nostalgickou...  Všichni se tomu obrazu divili a vrtěli hlavou - no co je zase tohle? Jméno Kamil Lhoták bylo tenkrát neznámé. Co to je za nápad, malovat nějakou boudu v holé krajině? Málem si lidi poťukávali po čele. Dneska je Lhoták jeden z našich nejuznávanějších malířů, a jeho obrazy se cení v řádech milionů.
Táta jeho obrázky nekupoval kvůli spekulacím - ale jen proto, že se mu líbily. Krom té zvláštní krajiny jsme měli ještě obrázek lanovky a pak několik docela malých grafik.

Od táty jsem také prvně slyšela názor, že secese není tak docela úpadková. V dobách, kdy se nosilo secesí pohrdat, mít ji za nevkusnou a secesní předměty vyhazovat, říkal táta, že ji má rád, že je to sloh jeho dětství a koneckonců poslední styl, který jsme měli, po jejím odchodu panuje bezvládí. Když jsem s tímhle názorem vyrukovala v padesátých letech  ve škole, všichni se mi smáli. Profesoři ji tvrdě pronásledovali a její přežívání, třeba v písmu, se snažili vymýtit ohněm a mečem. I posluchači mínili, že secese je zvrhlost a že je třeba tvořit moderně. Až teprve na Umprumce nás Hoffmeister nabádal, ať nám neujede autobus, že světem jde velká vlna návratu k secesi...  

Všude uměl najít něco zajímavého. I tam, kde jiní zívali nudou - třeba v nádražní čekárně - uměl táta zabavit děti tím, že si všiml čehosi nezvyklého, začal sledovat nějaký děj, opakující se úkaz, a začal jím dokazovat platnost nějakého zákona. Zkoumat, rozebírat a odvozovat zákonitosti buď logické nebo groteskně absurdní. S dětskou hravostí vymyslel jakousi teorii, buď vskutku platnou, nebo nesmyslnou. V tom si rozuměl s dětmi - bavili jsme se všichni výborně a my děti jsme při tom nikdy neměly pocit, že se k nám, nerozumným, sklání se svých dospělých výšin. Denně nám řekl něco zajímavého, a denně poučil o čemsi zásadním. A nikdy to neříkal mentorsky a povýšeně, vždycky s mírností, veselostí, s trochou hravé naivity a s pochopením pro dětskou mysl.

Asi bylo samozřejmé, že miloval knihy, a knihovnu měl vskutku úctyhodnou. Ze slavných románů mu nechyběl žádný, kdekterý světový autor zde byl zastoupen. A krom toho tu byly i knihy, které neznal nikdo, všelijaké rarity, zvláštnosti a podivnosti. Knihy u nás byly všude. Ve velkých knihovnách stály za sebou ve dvou řadách, byly jimi vyplněny prostory pod širokými parapety ve velkém pokoji, tu i onde stála malá knihovnička, a knihy byly i v krabicích na půdě... Když kdokoli sháněl nějakou nedostupnou nebo zcela neznámou knížku, stačilo aby přišel za naším tátou, a ten nejenže ji měl, ale dokonce i věděl kde. Jenom šel, zalovil v některé ze svých knihoven, a dotyčný pak nevěřil svým očím, když vytouženou věc držel v ruce. Táta vždy půjčoval s vlídností sobě vlastní, a nikoho neodmítl, i když se mu pak mnohé knížky nevrátily. 
Které autory měl v oblibě? Vzpomínám na to, že měl rád Anatola France, Guye Maupassanta - ale vlastně jich bylo moc. Karla Čapka měl celého, a vesměs první nebo druhé vydání. Měl rád i básně, spoustu jich uměl recitovat, třeba Jesenina, Šrámka, Holana - svým okouzleným a lehce udiveným hlasem, plným úcty k básníkovi i radosti z krásných veršů. Měl i úctyhodné množství tlustých uměleckých publikací - a nejen jako ozdobu v knihovně, občas nějakou tu parádní knihu vytáhl a ukazoval ji nám dětem. Vzpomínám si na knihu o Starém Egyptě, jak mi učarovaly ty staroegyptské postavy znázorněné na reliefech, a jak jsem se potom pokoušela napodobovat jejich postoje a pohyby. Třeba eleganci otrokyň, nalévajících víno z kožených měchů - stejným gestem jsem pak vylévala vodu z termofóru a cítila jsem se velmi vznešeně. Taky jsem měla moc ráda publikaci o Brueghelovi, tu jsem znala nazpaměť a Brueghela, i když jen z reprodukcí, jsem si silně prožila. 

Táta miloval starožitnosti, z nich obzvlášť sloupkové hodiny. Za jeho dětství bývaly běžným vybavením domácností a i za mého dětství to byla věc spíše nevzácná - mnoho domácností se jich zbavovalo coby krámu, právě z módy vyšlého a zbytečného. A tak táta co chvíli nějaké získal a přinesl domů. "A co s těma starejma," zlobila se máma, "ty pudou doufám pryč - nebo je budem mít všechny?" Nevím, jak to se starými dopadlo - jisté je, že na komodě se jich vystřídalo několik. Jedny jsem měla v oblibě - nad ciferníkem byla malá zasklená vitrínka a v ní miniaturní zahrádka. Barevné květiny, plůtky, dokonce bazének s fontánou - vše vyrobeno ze skla. Byl to jakýsi maličký zakletý ráj - bohužel byl příliš vysoko, než abych k němu dohlédla. Ale táta mě občas vysadil a já jsem se v úžasu kochala. Ale služebné nad těmi krámy vesměs vrtěly hlavou a máma utrápeně vzdychala, k čemu že nám to je.  

Ke zvířatům měl táta vztah jaksi ambivalentní, zatímco máma je milovala, táta spíš vnímal jejich zápory. O psech říkal, že jsou "blátostrouhači" - a vskutku se stávalo, že v místech, kde lehával náš Péťa, vznikla hromádka oschlého bláta. Ale pak zas řekl, že se zlobí na boxery, protože jsou to Peťánkovi nepřátelé a tím si to u něj rozlili. Péťa ovšem byl rváč a sám psy napadal, zvlášť na boxery měl spadeno. Až byl jednou jedním zle pokousán. Jindy se stalo, že komusi utekla kočka, patrně domácí mazlíček neuvyklý šplhání po stromech. Zabloudila do naší zahrady a Péťa s Rakovic Norou ji zahnali na vysoký akát. Nahoru se dostala, ale slézt neuměla. Seděla ve vysoké rozsoše a žalostně tam naříkala. Když už to trvalo dlouho, přemýšlel táta, jak ji osvobodit. Vypůjčil si u Raků žebřík, pokoušel se k ní vylézt, ale nedosáhl na ni. "Vyprdněte se na to," radila paní Raková, "co je vám po cizí kočce?" "To ne," řekl táta mírně, "vždyť je to živej tvor!" Když to slyšel Milan Král, v podstatě dobrák, ať už byl komunista, šel našemu tátovi pomáhat. S pomocí žebříku vylezli na sousední strom  a shazovali kočku bidlem. Ta se zoufale bránila, ale nakonec spadla o patro níž a po delším pošťuchování se ji podařilo vypudit na nižší větve, až nakonec slezla. Dalo to velkou práci, ale kočka byla zachráněna, bystře utekla z naší zahrady a doufali jsme, že najde cestu domů.

Večer se naše rodina sesedla kolem kuchyňského stolu, máma nalila tátovi hovězí polívku. Ostatním rozdala na talíře opečené brambory a k nim kousek něčeho, co bylo zdravé a nedalo moc práce s přípravou - máma nerada složitě vařila. Ani stolování nemělo tu nejvyšší úroveň - každý talíř byl jiný a stejně tak příbory. Ta různost ale vnášela do našich rodinných večeří poezii - každý kus nádobí byl osobitý, každý měl svoji duši a každý člen rodiny měl svoje oblíbené náčiní, se kterým si nejvíce pochutnal. Měli jsme pozůstatky výbav pradávných nevěst, po jejichž servisech zůstala nejčastěji nikdy nepoužívaná polévková mísa a potom několik náhodných kousků, ze kterých se pozvolna stávaly starožitnosti, ale dřív většinou braly za své. Co se dá dělat, máma hleděla na jejich zánik v poklidu, vždyť časem se rozbijí všechny staré šálky i ryté skleničky, od toho tu jsou, ostatně i my jednou umřeme, tak proč naříkat. Vybavení naší kredence skýtalo pestrou směsici krásných tenkostěnných porcelánů i těžkého tuctově laciného nádobí, parádních sklenic se svatým Václavem i profláknutých sklenic od hořčice, které byly vyhlášeným symbolem nekulturního stolování. 
Večeřeli jsme, a táta  vyprávěl, jací k němu dnes přišli zajímaví pacienti, co sehnal v antikvariátě a nebo zjišťoval, jaké knížky vyjdou ve čtvrtek. Jednou předčítal z Knižních novinek ukázku z tvorby jakéhosi Morgensterna, takzvané groteskní lyriky. Užasla jsem: tohleto nemohl napsat nikdo jiný než já - to jsou přesně moje nejvnitřnější pocity a myšlenky! Jak mohl autor tak přesně vědět, co já vím a cítím? A takhle dokonale to vyjádřit? Kniha se jmenovala Šibeniční písně a překladatelem byl jakýsi Josef Hiršal. Bylo to ohromující. Moje potřeštěné myšlenky, které jsem si obvykle netroufala domýšlet do konce, které by byly rozumným lidem jen k pohoršenému vrtění hlavou, najednou tady teď někdo vydal tiskem! Kdo jsou ti páni - Morgenstern a Hiršal - čí ústa to tady mluví místo mne? Netajila jsem se svým nadšením a i tátovi se ty prazvláštní verše zalíbily. Máma poklízela nádobí se stolu, povzdychla si dobrácky,  že to jsou zas jen nějaké blázniviny bláznivé, a odešla spát. Táta potom hned ve čtvrtek Morgensterna opatřil, byla to knížečka ze Světové četby, s větrnou růžicí na obálce, ta vždycky slibovala hodnotu. Zmocnila jsem se jí a už jsem ji nevydala, byla to jakási moje biblička a brzy jsem ji znala celou zpaměti.Tátovi se zdálo, že to se svou vášní přeháním a říkal, že jsou i jiní básníci a jiné skvělé verše. Uznala jsem to a i v mnohých jiných jsem nalezla zalíbení, ale ten Morgenstern byl přecijenom nade všechny. Táta mi potom v knihovně zapůjčil i Šibeniční písně v němčině, i ty jsem se učila zpaměti, a nebýt vrozené lenosti, snad bych se byla kvůli nim i učila němčinu. Nejvíc mi učarovala báseň "Pábenka". To byla jedna z bytostí, které obývaly zahradu mých dětských let. Ztvárnila jsem ji výtvarně a učinila ji svým symbolem.       
Jednou řekl Václav Havel o Kafkovi: "Jakobych to napsal sám, jakobych měl podobný základní zážitek světa." Tak tohle já zas můžu říkat o Morgensternovi. 
Dělila jsem potom lidi na ty, kdo chápou Pábenku a kdo ji nechápou. Ti moje nadšení pokládali za další z mých výstředností, kterými se chci odlišovat abych byla zajímavá a rozčilovala okolí. Spolužačky ve škole byly spíš toho názoru, že dívka mého věku se má zajímat o parádu a škemrat na matce, aby pořídila plesové šaty, což ona odmítá s poukazem na to, že tuto sezónu už řídila dvoje. Nějaký Morgenstern nepřidá půvabu a neuspíší vdavky. To až když jsem po maturitě nastoupila do Kresleného filmu, octla jsem se v tlupě potřeštěných raplů a měla jsem náhle spřízněných duší, co hrdlo ráčilo. Holky z naší party se nazývaly Pábenkami. Všichni ochotně a radostně Morgensterna přijali, nebylo jim zatěžko oddat se jeho náladám, prohlubovat jeho pocity a rozvíjet jeho prožitky. Chápali magický účin veršů i jiný řád věcí a dějů. Ale časem byl pro nás už jen jedním ze zdrojů zábavy a jedním z prostředků ozvláštnění světa.   
Na Umprumce jsem potom jako námět k filmu použila dvě jeho básně. Byl laděný secesně a měl se blížit němým filmům, měl úspěch, ale Morgenstern to nebyl. Nikdo to nepoznal, jak taky, když Morgensterna můžu chápat jenom já.

Když už opravdu nebylo možné mít ten starý hanebný gramofon na kliku, někdy v půli padesátých let, pořídili rodiče elektrický, a k němu dlouhohrající desky - velikou novinku těch časů. To už nebyly ty staré, těžké a křehké, co hrály jen jednu písničku, a na gramofonu se potom pokaždé musela vyměnit jehla. Teď byly desky lehounké, při pádu se nerozbily, a hrály vskutku velice dlouho. Táta pořídil opery - měl rád Edvarda Griega, Verdiho, Wagnera, Čajkovského. Máma zas měla ráda Smetanu a Dvořáka. Bohužel jsme my děti nebyly příliš hudebně založeny, většina snah rodičů o naše hudební vzdělání vyzněla doztracena, ale Peer Gynta znám dodnes nazpaměť, tím spíš, že nám táta předčítal i jeho literární zpracování. Možná že tady někde je původ jména našeho příštího psa Trolla.

Mezi hravým dováděním, čtením pohádek a zajímavých příběhů, prohlížením obrázků, sbírek všeho co sbírat bylo možno, při procházkách po Praze, vždy za vlídné pohody a veselé zábavy, při všech příležitostech nám táta nenásilně a jaksi mimochodem sděloval zásadní poučky o životě a o všem, co je třeba znát, aby byl život prožit co nelépe. O všech vlastnostech, ze kterých je spředen charakter řádného a slušného člověka. Kterak se chovat správně ne pro pochvalu a pro uznání, ale pro sebe, pro radost z čistého svědomí. "Bejt hodnej, i když to nikdo nevidí." Učil nás pracovat na sobě, učil nás sebeovládání, vysvětlil nám že život není nekonečný a že je třeba správně užívat času, a nebo to, že člověk se musí celý život učit. Že všecko, co člověk udělá, se na něm podepíše, a že je to vlastně v jeho zájmu - chovat se správně, podle desatera, podle zákonů. Že není nad to, mít čisté svědomí. 
Bohužel, mnohokrát jsem v životě selhala a mnohokrát jsem těm zásadám nedostála. A také,      
bohužel, jsem pak v životě velmi často potkávala lidi, kterým rodiče nikdy nic podobného neřekli - a kteří žili v přesvědčení, že cosi jako etika je blbost, že člověk nesmí bejt hloupej a hlavně musí urvat, co může a napálit druhé, jak jen to jde - nemají být blbí - a přesto se cítili být velice správně vychovaní. (Bohužel třeba Mirek.)

Ta ušlechtilost, to nebyl nějaký nátěr, pracně léty získaný - to byl materiál, ze kterého byl utvořen. Asi už se tak narodil. Ale taky bývaly za starých časů k těmto vlastnostem děti vedeny, myslím, že dnes už na tento druh výchovy nemají rodiče čas ani chuť.
Kdyby bolševik nepřerušil morální kontinuitu a platnost zákonů z dob Rakousko-Uherska a první republiky, nedošlo by k úpadu morálky jak ho dnes známe,  nikdy by Klaus a jemu podobní ekonomisti nemohli rozvracet naši zem.

Dodnes si cením a obdivuju, jak uměl dětem přiznat pravdu, když ji náhodou měly a on ne, jak dokázal uznat, že se mýlil a jak uměl říct "...promiň, já jsem ti křivdil." Nikdy se tím v našich očích neshodil, jak by si leckdo mohl myslet, a autority tím neztratil ani špetku.

Rodiče nemají zastírat a maskovat svoje chyby před dětmi. Mají si je umět přiznat, mají dát najevo že o nich vědí a že by se jich rádi zbavili - i když možná je to těžké. Mají dětem ukázat, jak důležité je poznat sám sebe a jak důležité je pracovat na sobě. Že každý může někdy selhat, ale že si musí umět to selhání přiznat. Pedagog by měl být provždy důsledný - ale neměl by zapřít svou lidskost a být důsledný jak stroj. Někdy, za výjmečných okolností, je nedůslednost - třeba odpuštění trestu - tím nejlepším výchovným prostředkem. Táta byl vždycky mírný, laskavý, chápající - občas se taky dožral a plácnul - jednou mi dokonce nařezal - ale za vším byla cítit jeho veliká láska. 

"Tě prosíme nebav nás," říkával táta na adresu plačících miminek, na způsob refrénu z litánie "...tě prosíme vyslyš nás!" - tenkrát panovaly ve výchově trendy studeného odchovu, děti se nesměly rozmazlovat a hlavně ne chovat, když plakaly - prý si vynucují křikem zájem. Dnes se má za to, že dítě ke zdárnému vývoji chování a zájem dospělých potřebuje. Ale ve třicátých letech dvacátého století a ještě i ve čtyřicátých a padesátých byla v módě hygiena, úhlednost skleněných vitrín v ordinacích, na podlahách hladká linolea, žádné ozdoby, a plyšová křesla, budovy skleněné a škatulovité - ruku v ruce s hladkým konstruktivizmem kráčela i přísnost ve výchově, studený odchov.
Ale děti měl náš táta rád, těšilo ho dělat jim radost, vymýšlet jim zábavy, dělat jim hračky. K tomu schovával staré deštníky, spálené žárovky po jejichž rozbití se z jejich vnitřku udělala panenka, vnitřky lamp ze starých radiopřijímačů, staré budíky, všelijaké strojky a vůbec krámy a předměty na vyhození nebo už vyhozené a na smetišti sebrané - zajisté k mámině nelibosti. "Evžene, co to zase nesete - co s tím budem dělat?" "Tisíce pěknejch věcí," nedal se táta vyrušit z klidu a v neděli odpoledne pak s námi na verandě vyráběl novou hračku. Skvělá byla na příklad kuše, vyrobená ze starého šindele - která vskutku střílela proutky. 

Přes všecky tehdy panující trendy, že se děti nemají rozmazlovat a chovat, pečoval táta o miminka láskyplně. Taky trochu s trémou , křečovitě a neobratně. Býval až chorobně opatrný, spíš teoretik než praktik, a někdy až příliš úzkostlivý.  

Stejně tak dával injekce. Jako neurolog nebyl tomuto umění a konání příliš často nucen čelit, nikdy si neosvojil rutinu, tak jako ji ovládala máma. Teorii znal dobře, a když mi někdy dával třeba injekci kalcia, rozhovořil se o tom, kterak nesmí přijít do žíly vzduch, jak funguje krevní oběh a jaké jsou krevní skupiny. Při tom trochu nejistýma, ustrašeně obezřetnýma a křečovitě přesnýma rukama vyhledával žílu, zkoumal zda trochu naběhla a vyčinil mi, že mám žíly chabé, tenké a špatně napíchnutelné. Přičítal to necvičení, nesportování a nezdravému způsobu života. Pak soustředěně vyjmul z kastrolku, kde se vyvářela, stříkačku a jednu z jehel, opatrně ji nasadil a odložil na čistý kousek kuchyňského stolu. Mezitím napiloval a odlomil vršek ampulky. Já jsem zatím dvěma prsty jakoby solila odloženou sterilní injekci a poťouchle jsem vysvětlovala, že na ni drobím bacily. Táta se pokoušel stříkačkou nasát lék, při čemž zjistil, že jehla je ucpaná a zlobil se, co to má máma za jehly. Mně se všechny jehly zdály příliš hrubé a požadovala jsem tu nejtenčí, ty se ale rády během vyváření ucpávaly.  Táta lehce prstem ozkoušel, zda už se pod kůží rýsuje žíla, přetřel místo vpichu lihem a pak obezřetně, s trochou trémy, žílu napíchnul. Jeho parketou byla věda - v praxi si tak docela jistý nebyl.   

Tátův mozek se nikdy netočil naprázdno a nikdy nestál odstavený někde na vedlejší koleji, stále nějakým způsobem pracoval. Vnímal, registroval, zařazoval, přebíral vědomosti, srovnával, řadil. Zajímal ho vesmír, teorie relativity, dějiny lidstva, taje lidského mozku - a stejně tak systém řazení vagónů vlaku, barva oblásků v potoce, nebo způsob kladení dlaždic, aby vznikl ozdobný ornament . Všechna řemesla, nejrůznější lidské dovednosti a pracovní grify. O každém oboru lidské činnosti něco věděl, o lecjakém oboru vědění měl knížku, všechno co existuje ho zajímalo. Kolik zajímavostí, veselých hříček i vážných filozofických problémů s námi probral při procházce po Praze, v nádražní čekárně nebo v kuchyni u večeře! Všecko, k čemu jsme se ve škole pozvolna doklopýtávali při probírání předepsaných osnov, už jsem tak trochu předem znala od táty. A všechno bylo prostoupeno jakousi nenápadnou leč samozřejmou moudrostí, ušlechtilostí, ryzím charakterem, dětskou hravostí a mírným, laskavým úsměvem. Prožíval svoje dny v klidu a pohodě a nenechával si je narušit honbou za mamonem a spěchem za denními povinnostmi.
 
Všecko dění ho zajímalo, měl třeba krom jiného neustálou snahu zkoumat taje a okrajové jevy jazykové. Úsloví, šplechty, rčení, směšná přeřeknutí, vžitá spojení slov, pořekadla, průpovídky, hesla, letmá sdělení, okamžité nápady, zašifrované myšlenky, slovní hříčky, vtipné obraty, někdy častým používáním omšelé, jindy bystré a nové, někdy ztrácející smysl s vymizením jevu, který jim dal vzniknout, básnivé metafory překvapivě přesné v jednoduchosti.  Sbíral  všechny ty jazykové projevy, chytré i primitivní, obsahu často nejasného, někdy srozumitelné omezenému okruhu lidí a jen po přechodné období, které buď časem zanikly a nebo se překvapivě rozšířily po celé jazykové sféře, na čas ji opanovaly a posléze získaly punc směšné zastaralosti. Rád si je opakoval, zapisoval po útržcích papíru či malých kartičkách, stejně tak jako si neustále poznamenával citáty, zlomky událostí a drobná předznamenání ke svým pamětem, které plánoval napsat. 

Všechny znaky, návěsti, zkratky či veřejná sdělení lidu nesrozumitelná zkoumal tak dlouho, až je rozšifroval. Věděl, co znamenají různé zkratky, písmena na železničních vagónech, co říkají značky u trati, znal překlad všech úsloví sice v češtině užívaných ale z ní nepocházejících. A vždycky to nám dětem zábavnou formou vysvětlil. Mysleli jsme, že je to samozřejmé, mít zvídavého tatínka, který všemu porozumí a všecko dětem přetlumočí  - až dneska vidím, jak cenná a vzácná byla jeho schopnost bavit se s dětmi tak, aby je nenudil a přesto poučil, jak o drobných zajímavostech, tak i o zásadních věcech. Aby je naučil všímat si maličkostí, přicházet věcem na kloub, cvičit si mozek, od řešení drobných hádanek přecházet k řešení velkých problémů. Po celý život si klást otázky a po celý život na ně hledat odpověď.
Všechno chtěl vědecky rozřešit a popsat, na všechny jevy pohlížel očima badatele a nezaujatého pozorovatele. O kdejakém vědním oboru měl doma knihu, zajímal se o všechny druhy lidské činnosti. O světová náboženství stejně jako o archeologii, o jazyky, o Einsteinovy objevy, o dějiny módy, o zvláštní přírodní úkazy jako jsou třeba kulové blesky, měl přehled o světové literatuře, zdálo se mi vždycky, že zná úplně všecko. Bylo možno se ho zeptat na cokoliv z jakéhokoliv oboru, a vždycky znal odpověď - někdy obsáhlou, někdy jen povšechnou, ale vždycky věděl alespoň něco.O všem měl ne-li přehled, tedy alespoň tak trochu povědomost.  Ale vždycky ho spíš zajímala lidská činnost než příroda.

Mámu to občas dráždilo. Měla na starosti běh všedního života a tátovy záliby pokládala vesměs za dětinské. Sběratelství ji občas zlobilo : "Evžene, co jste to zas přinesl? Kam to budem dávat?" Ale víc ji zlobila tátova netečnost k domácnosti. V dobách, kdy mí rodiče  vyrůstali, bylo nemyslitelné, aby byli kluci vedeni k domácím pracem - ani náš táta nebyl. Tenkrát muž zajišťoval výdělek a žena domácnost, před několika málo lety bylo dokonce nemyslitelné, aby holky studovaly. Naše máma byla mezi prvními studentkami. Teď se od ní žádalo, aby vydělávala a současně měla na starosti běh domácnosti. Nejdřív mívala služebné a ty se o tuto oblast postaraly beze zbytku. V padesátých letech ale éra těchto pomocnic skončila - a bylo zle. Táta naprosto nebyl uzpůsoben k tomu aby zajišťoval fungování rodiny. Na mámě ležela zátěž všedních starostí, kterou těžce nesla, činila z ní nervózní křičící megeru, neustále naštvanou, rozčílenou a uhoněnou, znervózňující všechny kolem sebe, plnou zlosti a ukřivděnosti, které bylo lépe se vyhnout. Právem nám vyčítala, že jí nepomáháme, právem cítila křivdu, že na ní spočívají všechny starosti o všední život - ale nikdy nám nedokázala říct, co a jak se má doma dělat - jen se zlobila, že jsme zcela k ničemu. "To máte vědět sami, co je zapotřebí dělat," křičela. My jsme to nevěděli a vědět nechtěli. Lépe bylo mámě se vyhnout a kamsi prchat z domova pryč.   

Máma byla velmi nábožensky založená, snad až příliš, snad až fanaticky. To táta zdaleka tak náboženský nebyl. Do kostela nechodil, jen občas - aby udělal mámě radost. Tam se pak zajímal spíše o stavební sloh a obrazy. Vyznával spíše masarykovsko-čapkovský sekulární humanizmus. Nebyl nevěřící, ale rozhodně se neoddával víře tak vášnivě, jako to činila máma.  

Chudák máma, myslela to všechno strašně dobře. Chtěla být dokonalá, a k té dokonalosti nejlépe pomáhala víra. Chtěla mít dokonalé děti, proto se se mnou večer modlívala a napovídala mi prosby, které jsem měla vznášet k Ježíškovi a andělu strážnému. "Abych se polepšila, abych byla vždycky hodná, abych byla chytrá, aby mě měli lidi rádi..." Někde vespod jsem tušila její touhu mít dokonalé dítě, kterým je možno se pochlubit před bandou. Její úporná touha učinit mne dokonalou se zvrtla ve vypěstování neurózy. Někde na dně dřímala jakási neláska - urputně zamaskovaná. Jakési zklamání, snad z toho že jsem jen holka, snad že se podobám tátovi právě v tom, co na něm nesnášela - v té "jindrovštině". Bojím se, že jsem její vztah k dcerám okopírovala a praktikovala při výchově svých dětí. 

Jednou měla máma jakési zbytka vlny a dala mi z nich uplést svetr. Hezký, pestrý. Světle modrý, se žlutými a červenými pruhy. Jen na kus jednoho rukávu už se té jasně modré vlny nedostalo - no co, upleteme ho z tmavé modré. Máma si s oblečením dětí hlavu nelámala, děti ho beztak roztrhají, a ani mně na tom příliš nezáleželo, co mám na sobě. Hlavně že se využily zbytky. Vyšla jsem v tom spytlíkovaném svetru do školy a bylo mi zcela jedno, jaký je. Ne tak spolužačkám. Nejdřív si něco šuškaly a pochichtávaly se a potom se uštěpačně vyptávaly, kdo mi ten svetr pletl a proč udělal jeden rukáv jinak. Nejdřív jsem si jich nevšímala, ale přepadla mě velká lítost. Kráčely jsme ze školy a holky se už zcela nepokrytě posmívaly. Popoběhla jsem napřed, myslela jsem na mámu  a bylo mi do breku. Holky se hlasitě chechtaly a pokřikovaly na mne, já jsem nakonec  před nimi utíkala a vzlykala. Ne kvůli sobě, ale protože jsem si vybavila, jak mi máma ten svetr dávala plést, jak se radovala že mnoho nestál a že mám něco nového, jak mi ho vesele ukazovala. Bylo mi mámy strašně líto, už jsem to nevydržela a brečela jsem docela nepokrytě, utíkala před holkama a ty spustily povyk a jásot. Chudák máma, chudák máma.

Táta pracoval na mnoha různých pracovištích neurologické kliniky, jako nejstarší mi v paměti uvízla ta v Myslíkově ulici, kam jsme mu s Květou vozívaly oběd a kde měli  hrůzostrašný telefon. Pak také pracoval v Kateřinské ulici, na neurologii, občas i na psychiatrii, ale nejdéle na Karlově náměstí.

"Vidíte naši novostavbu?" říkával táta, když jsme jeli trolejbusem přes Karlovo náměstí, a pyšně ukazoval na rozestavěnou budovu budoucí polikliniky, nyní ještě zakrytou lešením. Bude to prý jedna z nejmodernějších staveb v Praze, obložená bílými kachlíky, okna budou mít zvláštní systém otvírání, topení bude uložené v podlahách. Zírali jsme na novostavbu s úctou a obdivem.  Bohužel, jak se později  ukázalo, komunistický šlendrián zapracoval i zde, byly špatně vykryté rentgeny a mnoho lékařů, včetně našeho táty, dostalo nemoc z ozáření.
Ale zatím zářila poliklinika bělostí, novotou a moderností. Ve své ordinaci měl táta veliký a velmi důstojný psací stůl a na něm pod sklem obrázky. Lékaři si obvykle pod sklo zastrkávají pohlednice od kolegů z exotických dovolených, lékařky zas kresby  svých dětí a nebo jejich fotky. Táta tu měl sbírku kreslených vtipů o lékařích a pacientech. Jejich nejoblíbenějším tématem bylo ono pověstné vykopnutí nohy po úderu neurologického kladívka. Lékař klepe - a nic. Pořád klepe, pořád nic. Otočí se, aby nahlédl do učené knihy - a tehdy je pacientem řádně nakopnut. Jindy zas lékař klepne - a noha se zmrskne a zmizí v nohavici. Na stěnách ordinace měl táta spousty zajímavých obrázků, oko pacientů se muselo potěšit, už jen ty obrázky musely vnukat důvěru a pocit, že tahle ordinace a tahle léčba bude čímsi netradiční a možná příjemná. A k tomu tátův vlídný hlas a jeho mírná osoba, to vše muselo léčit samo. 
Na stole ležely vyrovnány nezbytné vyšetřovací pomůcky: neurologické kladívko, po celá desetiletí stejné, s gumovým hrotem a designem dvacátých let dvacátého století. Ocelový hrot, určený k přejíždění po chodidle pacientovy bosé nohy, ke zjištění Babinského reflexu ("jdou Babinskej nahoru..."), ladička ke zjišťování citlivosti vůči chvění, a jiné - ale hlavně to kladívko.
Pacienty vyšetřoval dlouho, pečlivě a důkladně, s vlídnou laskavostí, čímž si získal jejich přízeň. Často prý vyžadovali právě jeho.

Na obědy chodil táta po celá léta do "dietky" ve Vodičkově ulici, zvané "U Bumbrlíčků". Název vyvolával představu vykrmených strávníků, ale chodili sem vesměs lidé hubení, sužovaní chorobami a dietami. Táta měl po celý život žaludeční vředy a dietu držel dle toho. V jídelně už znal všechny stálé strávníky i personál, kuchařky mu schovávaly zbytky pro našeho psa Péťu a najedla se i Rakovic fena Nora. Někdy prý se kuchařky zlobily: "Lidi dneska všecko sežrali, pes nebude mít co jíst!" - ale jindy přinesl táta domů celý balík výborných pokrmů.  
Někdy jsem šla k Bumbrlíčkům s tátou na oběd i já, pohostil mě dobře i když dietně, a ukazoval mi různé známé lidi, kteří sem chodili. Strávníky dělil na dalekosedače a blízkosedače, podle toho, jakou zaujali pozici u stolu, a vskutku bylo možno z jejich vzdálenosti od stolu vyčíst jejich povahu. Blízkosedači jsou ušlápnuté dušičky, lidé zakřiknutí, zamindrákovaní, ohleduplní, bojácní a slušní. Kdežto dalekosedači sedí na kraji židle, bezohledně vysunuté do uličky, překážejí a dělají potíže. Jsou plni energie, sebevědomí, s lokty na stole si pochutnávají, halasně se baví, ovládají prostor kolem sebe a vůbec jim nedojde, že by snad někomu mohli vadit.  

Přírodou táta nikterak nežil, na rozdíl od mámy ji mít nemusel. Jeho zajímaly artefakty, kulturní památky, umění a starožitnosti. Tohle jsem po něm zdědila - proti přírodě nic nemám a pokládám ji mnohdy za velmi krásnou, ale po chvíli mne procházka lesem začne nudit a ožiju teprve tehdy, když se vstoupí na městskou dlažbu a spatříme kamenný portál, náhrobek v kostelní zdi, morový sloup. Často mě nadchnou i věci opomíjené - třeba starý dřevěný krámek, kovaná klika na vratech, kamenné schodiště, starý patník. Vše, do čeho byl vložen lidský um.

Ideologiím táta nepodléhal, vše zkoumal a kritizoval rozumem, a na všecko lidské bádání pohlížel jen z hlediska prospěšnosti či škodlivosti. Dobro i zlo dokázal vidět oproštěné od ideologií, a byl by ochoten přiznat pravdu i nacistům nebo komunistům, pokud by se ukázalo, že ji mají. Ovšem nacisté ji neměli zajisté v ničem, a myslím, že ho otázka holocaustu trápila po celý život. Nikdy nepodlehl nějakému světonázoru na základě lanaření nějakého fanatika - utvořil si svůj názor až po vlastní úvaze a vlastním poctivém hloubání.

Tátovým nadřízeným byl profesor Vítek, autor známých Vítkových prášků, tehdy to býval módní a velmi oblíbený lék proti bolení hlavy, na uklidnění, proti veškerým neurózám, nesnázím a trýzním - na všecko. Na poliklinice se jim říkalo A-směs, případně B-směs, to až lid je překřtil. Vzpomínám si na to, jak o jejich vzniku táta doma vyprávěl: "Profesor udělal zajímavou zkušenost - podává současně léky utišující i povzbuzující, míchá je v různých poměrech, má to překvapivé účinky." Mezi lékaři se potom ujal název A-směs, ta se ukázala být nejlepší, a laická veřejnost zvolila název Vítkovy prášky.   

Profesor Vítek měl za manželku Židovku a vyprávěl, jak se mu podařilo ji za války zachránit před koncentrákem. Tehdy se dozvěděl, že prý existuje jakási utajená firma, která vyrábí falešné doklady. Podařilo se mu navázat s ní spojení a po té, co byl ujištěn, že se zaručeně mýlí a že oni nic podobného nedělají, bylo mu doporučeno, aby v určitou hodinu šel jistou ulicí, měl u sebe určitý větší obnos (bylo to prý hodně, musel si vypůjčit), zabalený v novinách, hodil ho do prvního koše na odpadky, neohlížel se a rychle šel dál. Risknul to, udělal všecko dle oné rady, a nezbylo mu než čekat. Za nějaký čas se vskutku v jeho poštovní schránce objevil balíček - a v něm všechny falešné průkazy, "kenkarta", křestní list a další úřední dokumenty. Nejúžasnější prý bylo to, jak bylo vše zcela dokonale a při tom nevtíravě omšelé, křestní list starý, v ohybu lehce prodřený, psaný dávno zčernalým inkoustem, dokonce s velmi starou mastnou skvrnou, občanský průkaz správně odřený, nijak nápadně, razítka mírně stářím rozpitá, všecko zcela přiměřeně nesoucí stopy letitosti.

Na neurologii pracovala sestra Matrasová, hubená, ustaraná a usoužená, o které táta říkal se shovívavým úsměvem, že jen naříká - v zimě na to že je zima, v létě zas že je horko... Sestry Slunéčkové si táta velmi vážil, byla to dáma plná šarmu a elegance, což sice na něho nečinilo pražádný dojem (na svoje kolegyně v práci ani na jakékoliv jiné dámy nikdy ani náznakem nepohlížel jako na objekty nějakého sexuálního zájmu), ale měla i bystrého ducha. Jejím dlouholetým přítelem byl doktor Julius Kalaš, hudební skladatel a kritik. Ten posílal na neurologii přes sestru Slunéčkovou  celebrity a známé umělce všech oborů, takže měl táta možnost poznat mnohé populární osobnosti. Léčil se u něj třeba kdysi velmi slavný sportovní komentátor, pan redaktor Laufer - proslavil se v dobách, kdy ještě nebyla televize a sportovní utkání byla přenášená jen rozhlasem, dění na stadionu uměl podat mistrně a fanoušci mívali pocit, že utkání sledují sami, to bylo ještě v dobách, kdy se fandilo slušně, jen tak křikem a tleskáním. Později už bylo možno sledovat zápasy v televizi,  pan redaktor už jen chdil po lesích, sbíral houby a nakládal je, měli jsme jich od něj stálé zásoby. Léčil sochaře Quido Kociana a dostával od něj darem sádrové sošky. V mém vlastnictví je teď krásná, stříbrně patinovaný  andílek, Evžen dostal Boženu Němcovou, Ivana dostala Jana Žižku. 
Jindy přivedla sestra Slunéčková Jana Wericha, pravila tenkrát že ho jistě představovat nemusí, a Werich se uklonil a sebeironicky pousmál svým proslaveným úsměvem. Bavil se s nimi, vyprávěl o tom, jak se nedávno sešel v Londýně s Voskovcem. 

Jaká choroba tam známé lidi přiváděla, o tom táta pomlčel. Jindy ale o pacientech sem tam pikanterii utrousil - občas léčil různé podivíny a cvoky, to ale zase zamlčel jméno. Sem tam nám pro pobavení popsal prazvláštní nervovou, nebo spíše psychickou poruchu, ale jen anonymně, tak jak bývají líčeny v učebnicích psychiatrie. Neurologie se tenkrát s psychiatrií místy překrývala. Za léta svého působení poznal velké množství všelikých úchylek a chorob s bizarními příznaky, vyslechl i mnoho velice tajných soukromých sdělení, lidé mu prý často svěřili neuvěřitelné věci. Mnohdy se mu svěřovali i se sadistickými a velmi nevhodnými touhami, které ale ovládli - říkal, že si jich pro to velice vážil. 

Přes doktora Kalaše nám sestra Slunéčková opatřovala tehdy nedostupné lístky do divadel -hlavně Na Zábradlí, ale i do Semaforu a do ABC. Viděli jsme všechny Fialkovy pantomimy i Havlovy hry. Chodívaly jsme s mámou, Ivana a já, a bývalo to hezké.

Doktor Kalaš byl činný ve Svazu hudebních skladatelů, jednou vyprávěl, kterak dělal vedoucího delegace tohoto svazu, vyslané do socialistické Číny. V Číně tenkrát probíhala kulturní revoluce a děly se věci, které kdyby nebyly tragické, působily by jako absurdní vtip. Delegace Svazu československých hudebních skladatelů jela na oficiální návštěvu čínských hudebních skladatelů. Když po dlouhé strastiplné cestě dorazila na místo, dozvěděli se čeští skladatelé, že jejich čínští kolegové tu jaksi nejsou, že jsou kdesi všichni pryč, s oklikami a zámlkami jim vysvětlili, že jsou na brigádě. Bylo složité zjistit, na jaké brigádě a kde, ale nakonec se českým skladatelům podařilo to zjistit a přijet za nimi. Zastihli je, kterak se všichni vysoce vážení hudebníci s vykasanými nohavicemi brodí v řece, v rukou mají magnety na dlouhých bidlech a pomocí těchto magnetů vyhledávají na dně řeky železné předměty. Čínské hutě potřebují železo a každý občan je povinen nějaké dodat. Češi chvíli v úžasu zírali na tuto groteskně nesmyslnou činnost a oběma stranám bylo jaksi trapno. Jistě i mezi Číňany byli tací, kteří chápali celou absurditu Mao-Ce-Tungovy kulturní revoluce, ale nikdo si netroufal dát toto tušení nějak najevo. Češi zase netušili, kterak se v této trapné situaci zachovat - nakonec zuli své lakýrky, odložili smoking, vykasali si nohavice, požádali o další bidla s magnetem a chtěli čínským kolegům pomáhat v hledání. To se zas nezdálo Číňanům jako dosti zdvořilé přijetí vzácných hostů a šlechetnou pomoc jim rozmluvili.  
V Číně byla kulturní revoluce v nejvyšším rozmachu, u nás se o ní oficiálně psalo pochvalně, ale proslýchalo se, že se tam dějí hrůzy,že přišly tisíce Číňanů o život, že se dějí věci, které kdyby nebyly tragické, byly by absurdně směšné. Tak to bylo i s tím železem - všichni občané museli odevzdávat vše cokoli bylo z kovu, byly zničeny vzácné starožitnosti, lid se zříkal nejen všech uměleckých předmětů, ale i svých motyk, lopat, snad i jehel, jen aby hutě měly co zpracovávat. Bůhví na co, snad na lokomotivy, snad na bomby a kanóny... 

Pak na poliklinice ještě byla uklízečka paní Kratochvílová, která se proslavila tím, že za války pracovala na Bulovce a byla u toho, když přivezli po atentátu poraněného Heydricha. Němci  prý ihned rozkázali vyklidit celé oddělení a povolali svůj personál, takže paní Kratochvílová už mnoho dalšího nespatřila.  
Jinak táta rád s úsměvem reprodukoval sáhodlouhé story bez zápletky a bez pointy, kterými je stále zásobovala.   

Profesor Vítek byl uznávaná osobnost a pro tátu bylo zadostiučiněním i ctí, že si před svým odchodem do důchodu zvolil za svého nástupce právě jeho. Určitě právem - táta byl  nejen odborníkem, který do konce své kariéry studoval a zabýval se novými objevy v medicině, ale byl jaksi i zosobněním čestnosti, poctivosti, slušnosti, lékařské etiky. Byl svědomitý a zodpovědný a znal i to, čemu se říká lidský přístup. Možná v sobě neměl dost tvrdosti, která bývá požadovaná u vedoucích pracovníků - ale u svých kolegů už si autoritu dávno získal a rozumělo se jaksi samo sebou, že se profesorovým nástupcem stane právem. 
Ovšem komunisté smýšleli jinak. Na poliklinice se náhle objevila mladá lékařka odkudsi ze Slovenska, uvědomělá leč stěží dostudovaná, snad příbuzná jakéhosi papaláše, a suverénně všem oznámila, že tuná nastupuje ako vedúca pracovníčka. Odpor byl marný, bezpředmětný a předem prohraný.

"Své rodiče zprvu milujeme, později je soudíme, a zřídkakdy jim odpouštíme." Tátu jsem vždycky jen milovala a nesoudila jsem ho nikdy. Mámu jsem soudila velmi brzy a nejsem schopná jí odpustit. Snad jsem ji taky milovala - ale pocit úlevy, který se mne zmocnil po její smrti, jsem nedokázala potlačit. Moje city k ní se stále spolu perou, ten konflikt kdesi uvnitř stále vře a bublá jako atomové reakce v dávno zabetonované černobylské elektrárně.

Táta byl ztělesnění pohody, klidu, míru, přívětivosti. Kamkoliv vkročil, tam vnesl svůj mír s sebou. Jakoby se tam trošku vyjasnilo. Kdekoli do té chvíle panovaly mezi lidmi nějaké  rozpaky, převládal nesoulad, ve vzduchu bylo napětí nebo nevůle, všecko jak zázrakem zmizelo, když tam vešel náš táta. Jeho klidný, otevřený, přátelský pohled bořil všechny zábrany, napětí se uvolnilo, neklid zmizel. Na každého se podíval se sympatií, jeho úsměv vyjádřil přátelské pochopení, jeho vlídný hlas jakoby hladil a odzbrojoval. Náš byt na Smíchově se stával domovem teprve v okamžiku, když se táta vrátil domů. Táta nám dokázal zajistit šťastné dětství, i když jsme ho vídali tak málo.  
Máma  vnášela tam, kamkoli vkročila, nervozitu, neklid a napětí, lidé znejistěli, působila na ně jako zneklidňující element, probouzela špatné svědomí. Pohoda se rázem vytrácela. Většinou to činila ze samé horlivosti všechno co nejlíp zařídit a zařídit to hned, vysvětlit všem jak mají žít a jak se mají chovat, jak si zařídit kuchyň, jak vychovávat děti, že nejsou správně oblečeni, že by se měli česat jinak, že nečtou vhodné knihy a že vůbec dělají vše jen k její nespokojenosti. 
Všecko myslela velice dobře a samou snahou konat dobro by se byla mohla přetrhnout, vše co konala bylo pro blaho ostatních, ale co to blaho má být, o tom rozhodovala jen a jen ona. "Ty chceš, ty nechceš, tohle pro tebe není, tohle se ti líbí a tohle se ti nelíbí, to bys neuměla, tohle máš ráda a tohle nemáš ráda, to potřebuješ a to nepotřebuješ, na tohle ty nejsi, víš, nevíš, umíš, neumíš..." Většinou mě přesvědčila. 
Dráždila ji nečinnost, stále musela nějak pracovat, rychle a zbrkle, aby už to bylo, prý proto, aby bylo víc času na odpočinek, ale k odpočinku se nepropracovala. Čas klidu nenastal, vždycky bylo cosi neodkladného na práci a cosi k okamžitému řešení. Necítila se dobře tam, kde se sedělo a planě povídalo - snad vyjma posezení s bandou. Ale posedět s vlastní rodinou nebylo v jejích silách. Hned začala všechny rozhánět, pobízet k činnosti a vypočítávat, co všechno se musí hned teď udělat. Zejména posezení po nedělním obědě ji dráždilo. nějaké vychutnávání pohody a lenošení jí bylo silně proti mysli.  Zastávala názor, že po jídle se musí okamžitě vyskočit a jít umývat nádobí a pak jít rychle na procházku, dokud je hezky a po procházce překotně konat tisíc prací, chystat večeři, vymýšlet program na zítřek. A stále  při tom láteřila, že všechno je jen na ní a nikdo jí nepomůže. V tom měla pravdu, nechali jsme na ní všechno, i dispečink i práci samotnou. 

Organizovala život všem, kdo byli v její blízkosti, částečně proto, že jí to velela nátura a částečně proto, že nikdo z naší rodiny si nic zorganizovat neuměl. Možná by časem uměl, ale máma by ho k tomu asi nepustila. Jaksi jsme nebyli povoláni k tomu, abychom něco rozhodovali a řešili. Máma neměla trpělivost na to, aby nás do chodu domácnosti zasvětila, než aby se koukala, jak jsme leví, radši to všecko udělala sama. A potom křičela, že nikdo nic nedělá a na všechnu práci je jen ona sama.

V domácnostech svých dospělých dcer působila jako třaskavina, jen otevřela dveře a už začala projevovat nesouhlas, napomínat, organizovat, popohánět, přeorávat denní program, vymýšlet u všeho lepší řešení a pozvolna přecházet na vyčítání, nářky a bědování. Všechno děláme špatně, a nechceme ji poslechnout. Ona se pro nás obětuje - a my se odvděčujem vzpurností, neposlušností, neláskou a bezbožností. Jsme nevděčné, chcem být samy sebou, chcem si dělat věci po svém, nechcem být po ní. Bědovala, že jí zasazujem bolestné rány, ale snášela je s mučednickou odevzdaností. Když jsme se bránily, že chceme žít po svém, vnímala to jako naši nelásku. "Jen mě bij, kopej do mně, já ti budu sloužit dál, dokud nepadnu, ty potom poznáš, co jsem pro tebe dělala a budeš litovat..." Drásalo mě to, měla jsem vztek a současně mi jí bylo líto.Viděla jsem, že pro nás opravdu dělá mnoho. Vyžadovala za to jen jediné - abychom se jí podobali, abychom dělali jen to, co ona chce. "Já pro tebe tolik dělám, a ty mi neuděláš ani tu radost, abys šla k přijímání!" "Notak to pro mne nedělej," říkala jsem na to. "To je celá tvoje vděčnost!" rozčilovala se a vnímala mou reakci jako krutý nevděk. Jindy zas přinesla dětem čokoládu, a potom požadovala, aby zas ony udělaly radost jí a šly do kostela. Nedosáhla tím žádné zbožnosti, jen nás všechny štvala, cítili jsme že nás vydírá, a neuměli jsme se vzepřít a ani jí nic vysvětlit. Nebylo možné s ní diskutovat. A při tom jsme ji měli rádi, a bylo nám upřímně líto, že s ní nelze vést klidný a veselý rozhovor. Irena jí to jednou naznačila - že bychom s Ivanou byly raději, kdyby k nám jen tak v klidu přišla na návštěvu, vypila si s námi kafe a pobesedovala, než aby se pustila do práce v naší domácnosti a při tom láteřila. Máma jen povzdechla: "Já už jiná nebudu." Náboženská víra jí dodávala jistotu, že jedná zcela správně, její energická povaha jí velela ovládat nás, vychovávat nás, chtít abychom byli po ní.    
Když se narodila Lucie,  jezdila mne na Prosek navštěvovat, chopila se vlády nad mojí domácností, společně jsme se staraly o miminko a chvíli jsme stály na jednom břehu. Nebylo to bez problémů, máma opět jako vždy uchopila otěže svým generálským způsobem, vrhla se na domácí práce, dělala deset věcí najednou a nic pořádně - ale bylo docela příjemné nebýt sama a mít vedle sebe někoho, kdo má stejný zájem: miminko a jeho pokroky. Vždycky když přišla, zdálo se mi, že přišlo sto lidí a všichni najednou na mne něco křičí. Ze svých obřích tašek vybalovala navařené jídlo, maso které cestou nakoupila, zeleninu kterou mi strčila do ruky abych ji hned umyla,  vyptávala se, jak Lucinka kaká, a nečekajíc odpověď spustila lamento, že má zas zácpu, protože ji nevhodně krmím. "Tady ti posílá táta tu knížku a vzkazuje ti paní Blažková, jestli chceš aby ti upekla vánoční cukroví. Mladej Souček se žení a představ si, bere si tu Čapkovou. Ivana udělala včera zkoušku  Éňa se ptá jak Lucie roste. Pozvala jsem paní Kalábovou - nechceš si dát něco ušít?" Nerozhodně jsem stála se zeleninou v ruce, nevěděla jsem jestli mám odpovídat na vodopád sdělení nebo jít tu zeleninu umýt, ale to už se máma rozčilovala, jak to že jsem ji ještě neumyla. Než jsem se do mytí pustila, už měla máma zameteno, připravené prádlo k žehlení, poklizeno se stolu, a přeorganizovávala kuchyň: "Tohle bys měla mít tady a tohle si dávej sem, tadyhle by měl být věšáček na hadr, na tuhle poličku si dávej chleba a ty hrníčky by měly spíš být tady aby byly po ruce...proč tu máš tyhle zbytečnosti? Ty používáš koření? Jak to, žes tohleto ještě neuklidila?"  Pak se vzbudila Lucinka a obě jsme se z ní radovaly, přebalily jsme ji (měla bys ji dávat spát sem  a oblíkat spíš takhle a plíny dávat jen dvě a proč ji nepudruješ? odjakživa se děti pudrovaly...) Sice znervózňovala svým chvatem, neklidem a děláním zmatků - ale úklid, plíny, vaření i vše další bylo pro ten den hotovo - a vyjely jsme s kočárkem. Jezdívala jsem starým Prosekem kolem staveniště, kde se rodilo Severní město, kolem hřbitova až na Klíčov, kde byla samoobsluha.    
Jít na nákup bylo pro několik let moje jediné společenské vyžití, a když měl Mirek období že se mnou nemluvil, byla to jediná příležitost k mluvení s dospělým člověkem. Vlastně jen u pultu se zeleninou, protože v samoobsluze se taky mluvit nemuselo. "Prosím kilo cibule" byla jediná věta, za celý týden mnou vyslovená. No a potom máminy návštěvy. Občas máma láteřívala na Mirka, já jsem ho před ní hájila a pohádala se s ní, a když pak přišel domů Mirek a našel mě vynervovanou, vynadal mi zas on. Zakázal mi její návštěvy, a já jsem zase hájila ji a pohádala se s Mirkem. 

Když byla v důchodu, jezdila dělat lázeňskou lékařku do Mariánek a pak do lázní Mšené, vydělávala dost peněz a všechny je do nás nastrkala, zejména do mne. V době, kdy šel Petr do školky a já jsem sháněla zaměstnání, mi Mirek řekl, že nebude živit zdravého lenocha a přestal mi dávat peníze. Žili jsme z dvaceti tisíc, kterými mě rodiče vyplatili za to, že jsem nedostala spořilovský domek, to byla tenkrát třetina jeho ceny. Máma živila nejen mě a děti, ale i toho lumpa Mirka - nedokázala jsem se mu vzepřít, žila jsem z máminých peněz a žil z nich i on. Nedával mi tenkrát ani přídavky na děti, chechtal se mi do očí, a já jsem mu nedokázala říct, že tedy ať doma nejí. Máma triumfovala a já jsem to nechtěla uznat a nechtěla jsem jí ani poděkovat. Byla v právu, když mi dokazovala, že je Mirek lump, ale protože to říkala ona, odmítla jsem přiznat, že má pravdu. 

Jak jsem v mládí někdy záviděla těm, kdo žili klidně a pohodově! V dobách střední školy jsem byla třeba na návštěvě u spolužačky Evy Sendlerové, jejich veliká rodina žila v činžáku v Holešovicích, namačkaná  v přízemním bytě (dvě starší sestry byly obě vdané a žily tu s rodinami) - nic moc - ale při všech problémech tu panovala pohoda. Maminka se nad ničím  nerozčilovala, přes problémy se přenášela s klidem a snášenlivostí, nikam se neštvala, měla čas. Šla s námi do nedalekého biografu, kráčely jsme vyprahlými holešovickými ulicemi, v letním horku, nikde špetka poezie, ale všude panoval klid letního podvečera a my jsme šly vesele a spokojeně. Dávali film o partyzánech, nic moc, ale lístky ještě měli, tak když není k mání nic lepšího, půjdem. "No to byla blbost," řekly jsme si, když jsme vyšly z kina, a s úsměvem jsme kráčely domů. Maminka byla v pohodě, nezačala bědovat a vyčítat všem kolem sebe ztrátu času, plytkost filmu a její neblahý dopad na psychiku, všeobecný úpadek a naši neodpustitelnou hloupost, nezačala hledat viníka všech těch neblahých jevů, jen tak klidně mávla rukou, no to byla blbost. Jak jsem někdy záviděla těm, které nebičoval všudypřítomný morální imperativ, kdo uměli sem tam proflinkat čas, blbnout, klábosit, číst hloupou knihu, luštit křížovku a dělat něco příjemně neužitečného. Trochu si to uvědomit, pokývat hlavou, trochu se polepšit, a žít v klidu dál. Možná ne ve vile, možná skromně v holešovickém činžáku, ale bez neustálých stresů. Hlavně se pořád nenervovat. Já vím, časem se nesmí plýtvat - ale nesmí se ani otrávit nekonečným láteřením.  Doma jsem potom před mámou prohodila, že jsme byly na blbém filmu o partyzánech - a byl z toho veliký křik a malér, výčitky a láteření.

V pubertě mě rodiče zlobili a uráželi mnoha způsoby. Zdáli se mi směšní a nedůstojní. Třeba když jsme byli na výletě, dojeli vlakem do stanice, a nemohli jsme najít východ z nádraží. Rodiče chvíli chodili sem tam po nástupišti a já jsem se propadala hanbou. "Jak to vypadáme, co si lidi pomyslej!" Místo abych byla šťastná, že jedem na rodinný výlet, užívala si toho, že jsme spolu, těšila se krásou přírody a kochala se krásou památek, neustále jsem se jen děsila, jak že to rodiče vypadají a jak se směšně chovají.  "Co si lidi pomyslej," to bylo moje stálé heslo. Na štěstí měli naši tolik rozumu, že to vše vnímali jako normální rys puberťáka a nenechali si zkazit radost z výletu. Jak ráda bych dneska s nimi zase někam šla.        Když byli rodiče spolu, byla máma klidná a veselá, bývaly to krásné časy, když jsme jeli všichni vlakem na výlet!

Také zařízení našeho bytu mne v mých telecích letech plnilo nespokojeností. Každý kus nábytku jiný, nikde žádná souprava, ani servis nemáme! "Když jsou věci hezké, vždycky spolu ladí, i když pocházejí z různých dob a stylů," poučil mě táta. Dodnes mu dávám za pravdu a žasnu nad jeho moudrostí a taky vkusem, se kterým pořizoval zařízení. Neměli jsme doma jedinou ošklivou či nevkusnou věc, ani žádnou módní, snobskou, ukřičenou a podezřelou. Všecko bylo bezpečně pěkné a tiché, nadčasové, nevtíravé, módě nepodléhající, kultivované a přívětivé, žilo se v tom dobře. Byla to tátova zásluha, domov uměl dělat on. 

Náboženská víra mámě dodávala sebejistotu. Jakoby říkala: pravda je jen jedna jediná - a znám ji já. Kdokoli by si dovolil myslet si něco jiného než ona, byl by na scestí a velmi by ji rozčílil. "Kdyby to, co si myslím, nebyla pravda, tak bych si to přeci nemyslela!" 
V bigotnosti už nešla do krajností jako babička, jít do evangelického kostela už nebyl hřích. Když jezdívala dělat lékařku do Mariánských Lázní, seznámila se tam s manželi Bělunkovými, oba byli českoslovenští faráři. Velmi si je oblíbila, udržovala s nimi vřelé přátelské vztahy a byla hrdá na svou toleranci. Také už nosila docela běžně krátké rukávy a nepokládala holé ruce za nemravnost. Ale prudérie v oblasti sexu ji neopustila, mravnost a ctnost spočívala podle ní v popírání všeho, co se týkalo jen této oblsti  - nikoliv snad v popírání všeho nečestného, nepoctivého, cynického. Mravné a slušné bylo pouze to, co se tvářilo, že žádný sex neexistuje. Někdy přejímala víru bez přemýšlení, a pokud používala intelekt, tak pouze k podpoře svých názorů. Vždycky jsem se u sebe ptávala, jak by se její mysl vyvíjela, kdyby vyrůstala třeba v rodině přesvědčených komunistů. Taky by byla tak skálopevně přesvědčená o své pravdě? Jednou, když se máma chystala do kostela, to vyjádřil dobromyslně táta: "Kdyby nebyli 1683 Turci poraženi u Vídně, chodila byste dneska do mešity!" 

Máma chtěla pro nás jen to nejlepší z nejlepšího - ale o tom co to je, rozhodovala sama. Milovala nás, byla by schopná se za nás jakkoli obětovat, ale vyžadovala abychom byli zcela takoví, jakými nás chtěla mít. Sžíral ji pocit nepostradatelnosti, nekonečných povinností, stravovala ji muka sebeobětování, askeze a ukřivděnosti. Snad že u svých dětí předpokládala dokonalost - a když ji nenašla, vnímala to jako zneuctění své osoby a pošlapání její dokonalosti. 
Žila pro nás, myslela za nás, všecko zařídia, o všecko se postarala, všecku práci doma udělala sama, a při tom  běsnila a vyčítala. A my jsme chodili jak ve snách, s lachtaním postojem přicházeli k hotovému a se sklopenýma hlavama poslouchali křik a láteření.
Teatrálně bědovala, že ji vyssáváme do poslední kapky krve, že jí zasazujem bolestné rány, že ji doženem k smrti a potom teprv poznáme, co pro nás dělala... Vypočítávala všechny povinnosti, které jsme na ni naložili, vyčítala kolik peněz stojíme a kolik pro sebe utratíme, ona že jen mlčí a dává, pro sebe si nekoupí nic, svých věcí má minimálně... byla to pravda, svých věcí měla skutečně minimum, v knihovničce jen jednu řádku knížek, ve skříni pár letních šatů a jednu zimní sukni, v prádelníku hromádku nejskromnějších kousků prádla. A my ani slůvkem neprojevíme nějakou vděčnost. Když jsem se hájila, že žádnou oběť od ní nepožadujem, že chceme žít v klidu a bez nerváků, vyčítavě vykřikovala: "Jen do mne kopej, jen mě bij, já ti stejně budu složit dál, dokud nepadnu." Mučila nás i sebe, snad v tom svém utrpení nalézala jakési sebemrskačské zalíbení. "Dokud netrpí, není šťastná," říká se o hysterkách. Jaksi to vždycky zařídila tak, abychom v domácnosti nic dělat nemohli, abychom byli nevděční, v životě nemožní, provždy špatní - ona jaksi chtěla, aby vše bylo tak jak je, a při tom nad tím bědovala. Odmítala diskusi, situace byla neřešitelná, život byl prostě tragédií. Libovala si i v neštěstích, která se udála kolem, ať už byla to byla neštěstí fiktivní či skutečná, prožívala je s velikým zoufalstvím. Každý sebenepatrnější malér dokázala nafouknout a rozmáznout do všech světových stran. Všechny nepříjemné úkazy, jak je život přináší, hodnotila jako jev nevídaný, výjmečný a strašlivý. Dík jejímu přičinění  z  každého zádrhelu, který by jinak vyšuměl doztracena, vyvstal náhle obrovský problém, hrůza a tragedie. Místo aby se snažila o zklidnění, musela sebemenší bolest drásat a jitřit, maléry donekonečna rozebírat, přetřásat, obědovat a onaříkat, nafouknout a ozoufat, na všechny strany obracet a kdekomu o nich  referovat. Problém tak na sebe nabral tvar neúnosné obludnosti. Co by v jiné rodině prošlo bez povšimnutí, to musela svými nářky opřádat tak dlouho, až všichni užasli nat tou hrůzou a nad jejím mučednictvím. 
Měla jakousi potřebu beze zbytku nás ovládat a kontrolovat, a pokud to situace vyžadovala, třeba i špehovat, číst naše deníky nebo dopisy, vědět o nás všechno do posledního závitu šedé kůry mozkové. Abychom nejen dělali to, co je nejsprávnější, ale abychom si i mysleli, co je nejsprávnější. Snad se domnívala, že na to má coby matka právo, že nás lépe vychová - bude-li nás beze zbytku znát. Ivana se bránila, prosazovala si svoje soukromí s paličatou urputností, já zas jsem jako dítě měla  jakousi závislost a chtě nechtě jsem na sebe musela všecko říct - snad abych ulevila svému svědomí, snad že jsem myslela, že cosi tajit je hřích.  
Malíčkem mě ovládala do posledního koutku duše. Mít nějaké vlastní přání, myšlenku nebo pocit, to by znamenalo sejít z té jediné správné cesty, kterou mi určila, a zpočátku mnou vládla skutečně bez stopy odporu z mojí strany. "Tohleto ty přeci nechceš, tohle není pro tebe - to přeci víš, na tohle ty nejsi, tohle se ti nelíbí, tamto bys neuměla..." a já jsem tomu uvěřila a myslela jsem si, že to a ono vskutku nemohu, že jsem ještě malá, po nemoci, slabá, přihlouplá, nešikovná, mentálně zaostalá, zkrátka všestranně neschopná a smím jen to, co máma schválí. Věřila jsem, že se provždy musím držet zpátky a podřídit se její železné vůli a nechat nad sebou bdít její vševidoucí oko, protože jenom ona ví, co je pro mne dobré, co smím, co mohu a hlavně co nemohu.  

Její nevyčerpatelná energie byla kombinovaná nejen sklonem vidět vše tragicky, ale i neurotickou snahou dosáhnout maxima. Vždy plná energie a nadšení angažovat se v dobré věci, provždy neohrožená, nebojácná, vždy hotová pustit se do boje když viděla bezpráví či cokoli špatného. Její zásahy byly občas nešťastné, v mezilidských vztazích si počínala jak slon v porcelánu, problémy nejčastěji řešila křikem - ale myslela to strašně dobře. "Hasila ohně mečem." Cítila se být skvělou a báječnou a současně se kála za své mnohé hříchy, a já jsem byla její trest. Svět ji obvykle vnímal jako skvělou matku a mne jako její neštěstí, kouli na noze, nevděčnou a špatnou dceru. Lidem se jevila úžasná, plná energie, plná života a vůbec skvělá - a každý kdo nás viděl,  musel, byť jen pohledem, udělit mi smutnou výčitku: takovou skvělou matku máš - a jaká jsi ty? Špatná, já vím. Celý svět musí uznat, že máma má právo mne tepat hlava nehlava.

Neúnavně předělávala svět podle svého, občas neomaleně a bez špetky taktu vynadala někomu, kdo se podle ní nechoval dosti dobře, byl nevhodně oblečen, pojídal nezdravý pokrm, četl nepatřičnou knihu nebo nesprávně pečoval o dítě. Měla urputnou snahu konat dobro a když to nešlo jinak, snažila se prosadit to dobro násilím a křikem, hlava nehlava. Tak trochu "hnát lidi klackem do ráje". Ale pacienti ji mívali rádi, asi viděli, jak dobře to všechno myslí a měla jich vždy plnou čekárnu, i když se občas z ordinace ozývalo její rozhořčené láteření. Na Hřebenkách nebylo rodiny, kterou by byla neznala, se spoustou sousedek si tykala, nikdy nedělala rozdíl mezi lidmi s titulem a dělníky či řemeslníky, s každým to uměla, i s cikány nebo podezřelými osobami.V ordinaci leckomu zle vynadala, ale jindy zas s veselostí uklidňovala lidi polekané příznakem nějaké nemoci, dodávala optimizmus i těm nejzbědovanějším. Uměla si povykládat s udřenými babkami a měla velké pochopení pro jejich neduhy a strasti. O prázdninách v Čermné se hned seznámila se všemi obyvatelkami celé vesnice, udílela medicínské rady a vesměs si všechny místní ženy získala. Zlobila se, když se léčily neodborně a věřily na uřknutí či šarlatánské praktiky, ale bylinky jim schvalovala. Vyčinila jim, když špatně pečovaly o děti a špatně vedly domácnost, ve všech chalupách byla hned jak doma, kontrolovala jak kdo žije, nabádala k hygieně, a zdálo se, že všude ji vítali a rádi viděli - alespoň se tak tvářili. Do všech zahrádek si směla jít natrhat petrželku, všude dostávala rybíz, vajíčka, někdy i králíka nebo slepici.

Šli jsme jednou z kostela, bylo po dešti, kráčeli Karmelitskou ulicí, máma a my děti, když vtom před námi na kluzké vozovce havaroval motocyklista - dostal smyk, letěl s motorky,  dopadl na dlažbu a po hrbolaté dlažbě doklouzal po zemi až k nám, zarazil se o hranu chodníku. Zvedal se ze země, celý zděšený a trochu s pocitem, že se znova narodil,  ještě tomu tak docela nevěřil, že žije. Máma k němu s profesionálním chvatem přiskočila, aby poskytla první pomoc, když ale viděla, že se sám postavil a nic se mu nestalo, strašlivě mu vynadala - co že jezdí na motorce, takovém zlostroji, ona že by si na takový neřád nesedla, zakázat by se to mělo, to máte z roho, že na tom ďáblově vynálezu jezdíte, vždyť jste se moh člověče zabít. A křičela na něj, dokud nenasedl a neodjel, zděšený z toho křiku víc než z pádu. Trošku to bylo humorné a trošku měla pravdu, ale vynadat někomu, kdo zrovna prožil šok, asi nebylo zrovna to pravé.

Byla vždy ochotná bojovat za dobro a spravedlnost, proti zlu a bezpráví. Vstoupila do spolku pro ochranu zvířat, do té tak trochu vysmívané instituce, o které se vždy vtipkovalo, že se v ní sdružují směšní podivíni, staré panny co nemají nic na práci, a vůbec lidé potrhlí. To ale mámu nezviklalo. Vyprávěla nám, jak se zasadili o to, aby například na jakési kachní farmě zacházeli humánně s kachnami a netýrali je. "Bojujem za kachničky," odrážela hloupý posměch, "vám není líto kachniček?" Všichni museli uznat, že má pravdu. Bohužel, nakonec komunisti spolek zakázali.

Milovala přírodu. Artefakty ne, k těm vztah neměla. Vypadalo to dokonce tak, že s některými starožitnostmi přímo záměrně zachází tak, aby se zničily a byl od nich pokoj. Táta vždycky smutně konstatoval: "Dorotko, co jste to zase udělala..." a máma se hájila, že je to chyba  těch věcí, když jsou křehké a nesnesou normální zacházení. Ale po pražských památkách chodila ráda a nechávala se od Inky poučovat o gotice. Ovšem raději chodila do přírody, atlas rostlin s obrázky od Svolinského byla její bible, nosila si ho na procházky po lukách, kolem příměstských rumišť i mokřin nebo do lesa, většinu rostlin uměla pojmenovat, znala luční květiny i polní plevely, bodláčí a všemožné lesní porosty. Když se na naší zahradě objevil nový ptáček, hned se dívala do atlasu, aby si tam našla jeho jméno. Svých oblíbených knížek měla pár - v knihovničce zaujímaly stěží jeden regál. Od Marshalla Plná slávy, pár knížek o náboženství, životopis sv. Františka a pak samozřejmě atlasy květin, motýlů a ptáků. Ale i Pocheovu Praha krok za krokem, na nedělní vlastivědné procházky chodívala stejně ráda jako po lese.     
I věcí měla pro sebe minimum, jen ty nejnutnější, a oblečení vlastně taky, všeho poskrovnu, jen tak akorát, a jen to nejobyčejnější. Říkala, že nenávidí přepych, neměla ráda zbytečnou parádu, krajky, šperky a vůbec ozdoby.
Se smutkem a zklamáním hleděla na svoje dcery - byly jsme jen holky a tudíž bytosti lehce podřadné - a také s úzkostí, protože holky to mají v životě o tolik těžší.  Když už nás nemohla předělat na kluky, aspoň v nás pod různými záminkami dusila ženskost. Musely jsme být s Ivanou nakrátko ostříhané, protože je to praktické a vkusné a "my to tak chceme", musely jsme nosit kalhoty, protože usoudila, že nechceme nosit sukně. "S našima holkama je to těžké, ony na sebe nedbají, nejradši by chodily v teplákách..." Vskutku jsme na sebe mnoho nedbaly, ani dřív ani později, ale myslím, že kdybychom se parádily, bylo by zase zle. Maminky mých spolužaček přijímaly svoje dcery s klidnou samozřejmostí a vesměs je braly takové, jaké byly - totiž jako normální děti, zato naše máma  brala mě a Ivanu vždy s jakýmsi nádechem tragična, jako děti lehce nevydařené, a navíc holky. O to víc a s větší urputností se snažila nás dobře vychovat, ale sklízela jen neúspěchy. Snad jen Evženek, dítě zprvu velmi nechtěné, jí byl k radosti, a ten taky nikdy nepřipustil, že by s naší mámou bylo něco v nepořádku. V životě obstál úspěšně, v partnerském vztahu i v práci.
Mne a Ivanu čekal neřešitelný problém a nesplnitelný úkol : vdát se. A dokonce dobře se vdát. Bylo to cosi nad naše síly - jednak jsme byly obě zcela nemožné a jednak pro nás nikdo nebyl dost dobrý. Přísně nás střežila, podrobovala výslechům, a vždy zbystřila pozornost, když se nablízku objevil potencionální nápadník a nebo jen jakákoli bytost mužského pohlaví. Měla strach z toho, že se nevdáme - ta hanba! - i z toho, že bychom nedejbože mohly s někým žít. Chtěla pro nás jen to nejlepší, myslela všecko strašně dobře, a tou úzkostnou a přepečlivou snahou hatila všechny projevy normálního chování i všecno co by samospádem vyústilo do běžného životního příběhu. Všecky rozpory zastřešovala touha po naší dokonalosti a po nejvyšším dobru pro nás.

Čas od času se u nás doma schylovalo k bouři, bylo dusno - a náhle padla jiskra, ani to nemusel být z naší strany bůhvíjaký prohřešek, a už se rozjela scéna, křik, nářky, zoufalství, výčitky. Tím se máma zbavila přetlaku a vykoupala se v drásavé scéně jak v očistné lázni. Vyšla z ní zářivě spokojená, uklidněná, vítězná. Odteď bude všechno jiné, už jsme si to vyříkali, vše se vysvětlilo, děti se polepší a máma už se nikdy nerozčílí, naše soužití bude už jen dokonalé. A vskutku nějakou dobu plynul život klidně a zdálo se, že vše bude dobré - než se zas nenaplnila míra napětí a hladina nevystoupala ke kritickému bodu. 

Chovala tak trochu nechuť k ženské roli a k veškerým projevům ženskosti. Byla zapřísáhlý nepřítel dlouhých vlasů u holek, je to nevkusné a nepraktické. Ale jakoby tu hrála roli i jakási snaha pokud možno potlačovat v holkách ženskost. Co je vlastně na vlasech tak magického? Dříme v nich vskutku nějaký symbol ženskosti? Vzpomínám si na to, jakou roli jim přisuzovaly holky v pubertě. Hřeben pro ně byl zásadním předmětem, talismanem, modlou. Vzpomínám si na svoji sžíravou touhu po patce do čela, která byla v letech, kdy mi bylo asi tak dvanáct let, módním účesem. Ta touha mi málem nedovolila myslet na cokoli jiného - ale věděla jsem, že naplnění nedojde. Tak jako máma nestrpěla dlouhé vlasy, stejně tak zapovídala vlasy do čela, patku, a ofinu tu už vůbec ne. Vysvětlila mi, že je to nevkus a já že bych něco takového jistě nechtěla. Velice razantně jsem souhlasila, prohlašovala jsem, že se mi patka hnusí - ale při tom jsem si tajně ustřihla nad čelem asi pět či deset vlasů, abych měla aspoň její náznak. 
Moje vzpomínky jsou rozporuplné - někdy v nich vídám mámu také šťastnou a veselou - je letní den, máma si dala ušít nové letní šaty - "Co jim říkáš?" ptala se mě spokojeně a chystala se na procházku s tetou Jiřinkou a s Péťou. Milovala procházky po Vyhlídkové  cestě, za každého počasí, za letní pohody i podzimních mlh, za mrazů i za deště. Pes 
Péťa tuto náklonnost sdílel, byla to šťastná symbióza. 

Teta Mářa ji občas nabádala: "Nesmíš bejt taková Xantipa! Vždyť nic zlého nedělají, ani Evžen, ani děti! " "Nojo," hájila se máma, "to se pořád jen vyčítá Xantipě - že byla zlá, ale že byl život se Sokratem asi těžkej, to nepřizná nikdo! Ono vydržet s filozofem není jen tak!" 
Byli jsme zasnění, duchem nepřítomní, leví a nešikovní, nepohotoví a málo bystří, silou jejího ducha jsme byli jaksi zašlapáni do země, odsouzeni k trvalé pasivitě, strachu, nejistotě a životnímu ztroskotání.

Samozřejmě že milovala svoje dcery, ale jaksi podmínečně a s notnou dávkou sebezapření. Evženka, který plánovaným dítětem nebyl, milovala myslím bez postranních citů. Milovala i našeho tátu, s dávkou sebeobětování a s pohřbením jakéhosi dávného citu ke komusi, o kom nikdy nemluvila. Možná jí chyběla zamilovanost, o to víc měla tátu ráda tou pravou velikou láskou, která poutá lidi moudré a ušlechtilé, láskou která trvá pevně a navždycky. Milovala i naši babičku, svou tchýni, se kterou vedla neustálé spory, ale o kterou později obětavě pečovala. Milovala vášnivě a doopravdy, ale uměla při tom generálsky prosadit svoji vůli s vědomím, že pro všechny chce jen to nejlepší a má-li snad někdo jiný názor, je to jeho velká chyba.

Když jsem měla svou domácnost, byla bych ráda, kdyby přišla jen tak na návštěvu, sedla si, vypila si se mnou kafe, popovídala si. To ale vůbec nešlo. Přilítla, pustila se do práce, přeorganizovala mi byt, zběsile uklízela, napravovala nedostatky, vyčetla mi neschopnost, pomalost a nevýkonnost, zlobila se že nežijem duchovně, že děti mají málo vitamínů, že moc utrácím za jídlo a zbytečně kupuju pomeranče jindy zas že škudlím a nekoupím dětem ovoce, že mají málo C vitamínu a vůbec jsou nesprávně živené. V horečném chvatu  konala několik prací najednou, při žehlení propálila lak na stolku, při úklidu zacházela se vším tak jakoby netušila, co která věc vydrží - pokud se rozbila, byla to její chyba a konečně je od toho krámu pokoj. Všecko s nejlepším úmyslem konat dobro a s upřímnou snahou pomáhat všude, kde je to třeba. A když mi uklidila a v bleskovém chvatu stihla to, co bych já dělala celý den, už zas pospíchala domů, že tam má moc práce. 

Měla obrovský elán a chuť pustit se do všech prací a při tom jí chyběl jakýkoli cit pro nějakou řemeslnou činnost. Neměla tušení, co ten který materiál ještě snese a co už ne. Bez zábran byla ochotná pilou uříznout třeba roh intarzovaného stolečku, když by překážel. Cokoliv křehkého, starožitného a cenného ji dráždilo. Jsi křehký šálek? just tě postavím tak, aby ses při první příležitosti rozbil. Jsi olejomalba? umeju tě mejdlem. A vida - nejsi, barvy pouští. Chtějí si děti hrát s porcelánovýma figurkama? proč ne, nevídáno, když nějaká zařve. Hlavně neměla ráda památky, staré fotografie, dopisy. Nebo jakékoliv sbírky - jsou to všecko jen krámy pro zlost.

Zastávala názor, že nejlepší je udělat všechno hned a s ničím se nepárat, už aby to bylo - potom že člověku zbyde víc času na zábavu. Ale málokdy se stalo, že by jí zbývalo víc času, a dokonce na zábavu. Její zábavou byly procházky s Péťou, na ty čas mívala, někdy s ní chodila i teta Jiřinka s Kimem. Chodili nejraději na Vyhlídkovou cestu, a máma proslula tím, že chodila za každého počasí, při čemž citovala svatého Františka : "Počasí je vždycky hezké, jen že je vždy jiné." Doma ji ale úzkost, že čas není a že nestihne vše co je třeba,  sužovala neustále a nedopřála jí zastavit se, vypnout, odpočinout si. Tu úzkost, že není čas, jsem po ní zdědila, ovšem bez talentu pustit se do nepříjemných prací s elánem a okamžitě, bez schopnosti udělat všechno rychle, zbrkle a s absencí pečlivosti.  

Nesnášela nimravé práce, vyžadující přesnost a trpělivost. Vše dělala rychle, zbrkle a bez citu pro materiál, už aby to bylo, křehké a jemné materiály ji zlobily. Ničeho se nebála, ani zimy, ani deště, ani nákazy, ani úrazu, ani aut, ani komunistů. Neohroženě se vrhla mezi klubko rvoucích se psů, aby je od sebe odtrhla, neohroženě se pohádala s paní Rakovou o současnou politickou situaci - i v době, kdy to bylo o zavření. Při přecházení ulice se vrhala mezi auta - nesnášela čekání. 

Jednou v létě byla máma u Bursíků na Slapech s Evičkou a Mančou a já jsem se svýma dětma přijela v neděli na Smíchov. Doma byl jen táta, byli jsme na zahradě a bylo to hezké a klidné odpoledne. Dědeček vybudoval na zahradě trať pro mašinky, z bubnu staré pračky postavil i tunel, děti si pouštěly vláčky a velmi je to bavilo. Bylo horko, ale na zahradě ve stínu se dalo vydržet, všichni jsme si libovali pohodu a radost chvíle, děti si hezky hrály. Večer se ale vrátila máma - a pohoda byla tatam. Máma byla unavená horkem a cestou, naříkala že má tlak v hlavě a není jí dobře, a začala křičet, že jen se jedněch dětí zbavila, má tu jiné. "Ale vždyť my už odjedem domů," ujišťovala jsem ji. "Přeci v tomhle horku nepojedeš s dětma přes Prahu," křičela zas na to máma, "musíš je tu nechat!" "Ale nemusím, pojedem domů!" A máma zas na to, že s nima domů nesmím, že ona je povinna mi pomáhat, že jí je musím nechat, že ona třeba padne - ale pomáhat mi bude! Já jsem začala křičet, že mi povinna pomáhat není, že když mi občas pomůže tak jsem ráda, ale že to není její povinnost...Máma si zacpala uši, že moje urážky poslouchat nebude, já jsem křičela "slyšelas co jsem ti řekla?" a máma na to "díkybohu neslyšela, nechci poslouchat tvoje zlé řeči," a že mi pomáhat bude i když třeba padne a já ji budu zasazovat rány a urážet a kopat do ní...ach jo, to byla scéna. A pro nic.

Byla jsem s dětma na prázdninovém pobytu v Domově umělců na Špičáku a Evžen, který měl nově zakoupené auto a čerstvý řidičák, se nabídl, že pro nás přijede. Vzal s sebou mámu, pobyli s námi přes víkend, pak jsme jeli všichni do Prahy. Horkem unavení, děti urvané a ospalé, těšili jsme se na domov, už abychom tam byli. Jeli jsme po Národní třídě kolem Uršulinek a máma zavelela, že se zastavíme v kostelíčku. "Proboha teď ne," dovolila jsem si protestovat. Ale Evžen musel otočit auto a zajet k Uršulinkám, máma rozhodla. Návštěvu kostela neváhala prosadit kdykoli a kdekoli. "Já počkám  v autě," zavzdorovala jsem, protože jsem neměla sebemenší náladu se někde zdržovat, byla jsem utahaná po cestě, toužila jsem už být doma a děti už toho měly taky dost. Máma se urazila: "To mi to neuděláš kvůli?" "Já teď vůbec nemám náladu!" Máma se tedy šla pomodlit sama, zoufalá nad naší malou zbožností a necitelností. Výlet měla pokažený, doma Evženovi vynadala, že má auto a že jezdí autem, že lidi mají jezdit vlakem. On chudák za nic nemohl, byla to jen jeho dobrá vůle, že pro mne na Špičák přijel a že vzal mámu s sebou.  

Když jsem se po svém rozvodu nastěhovala s dětmi do spořilovského domku, chodívala k nám máma denně, než jsem přišla z práce, dala dětem svačinu, v létě si s nimi sedla na zahrádku a četla jim - někdy byla pohoda, někdy nebyla. Nikdy jsem nevěděla, s jakou máma přijde. Obvykle se jí nelíbil náš způsob života, že děti chodí do oddílu, že jsem pořídila televizi. Zdálo se jí, že nežijem dost duchovně a občas spustila lamento : že žijem strašně, že je z nás zoufalá, že jí zasazuju bolestné rány, že brzy umře a potom teprv poznám, jak jsem jí ublížila... Bylo mi jí líto a současně jsem měla vztek. Myslím, že jsem dělala co jsem mohla, abych o děti pečovala dobře, že nestrádaly ani nijak nevlčely, a návštěvu skautských oddílů (za komunistů ovšem tajně skautských) jsem považovala pro ně za zásadně důležitou. I když jsem se zlobívala, že kvůli oddílům zanedbávají školu. Ale nezdálo se mi, že děti strádají, i na duchovní život se dostalo, do kostela jsme chodili, četli jsme si nahlas, a v televizi občas dávali i zcela hodnotný film. Tak proč mě máma tak tejrá, co dělám tak hrozného. S manželem se lze rozvést, ale jak prchnout před týrající matkou? V Ostravě zakládali nové studio kresleného filmu a já jsem docela vážně uvažovala o tom, že do té Ostravy odejdu. Odradil mě jen špatný vzduch - o něm se sice za komunistů oficiálně mlčelo, ale jinak dobře vědělo. Časem jsem se naučila si mámino lamento prostě nebrat. Nepustit k tělu. "Nenechám se vytočit, oblíknu si brnění, nic se mě netkne. Oblíkla jsem si pomyslné brnění od hlavy k patě. Máma přišla, a snad to brnění viděla - najednou žádné šípy nelítaly.Byla jsem chladně slušná, za ovoce pro děti jsem zdvořile poděkovala, uvnitř jsem zůstala zaťatá a odmítavá. Mámu to zabolelo, rozesmutnilo a vykolejilo - najednou se tvářila omluvně a polekaně. Zastyděla jsem se. Vždyť ona je taková hodná, veselá, milá, bezbranná.  Bylo mi jí strašně líto, vždyť já ji mám ráda, říkala jsem si, vždyť já s ní chci být zadobře, vždyť já taky toužím po hezkém vztahu, taky budu bezbranná... maličko jsem u svého brnění zvedla hledí - a fí, už tam vletěl šíp, dobře mířená rána padla právě tam, kde to bolelo, už zas byla na koni a začala vyčítat, bědovat a lát. Trápím ji, až ji utrápím, nejsem vůbec po ní, nejsem dost pobožná, to co ji dojalo až k slzám mne nedojalo, nepodobám se jí, vedu plytký život. "Vy žijete strašně, jsem z vás zoufalá, zasazuješ mi rány, ale počkej, ona ti to Lucie jednou všecko vrátí..." (Dej Bůh, abych já jednou netýrala Lucii tak, jako ona teď mne, říkala jsem si.) "Už tu dlouho nebudu, počkej až umřu, ty teprv poznáš, co pro tebe dělám..." Vtírala se mi myšlenka, že teprve až umře budu mít klid, dřív ne.
Jak by to bylo pěkné, kdyby nebyla takový generál, kdyby se pořád tak neobětovala, kdyby si někdy s námi v klidu sedla. Jednou přišla v neděli, když jsme se chystali obědvat. Zvala jsem ji, ať se nají s námi - ale to ne. Snad z asketismu, snad že nás nechtěla ojídat, nevzala si ani drobeček.  Bylo by mi to milé, kdyby si k nám přisedla, ale ona myslela, že lépe se zachová, když na nás jen dohlédne. Po celou dobu oběda stála nad stolem,  přísně na nás dohlížela a přísně kritizovala. Jakže to Petr drží příbor, máme-li dost zeleniny, zelenina že se má jíst syrová - a ne ji vařit,  cože jsem to zavařila do polívky, knedlíky že jsou nezdravé a mám místo nich dělat brambory, že vůbec málo dbám na vitamíny a k pití má být minerálka, dávat na stůl prostírání je nesmysl, jenom to přidělává práci...byl to děsivý oběd a já jsem skoro nic nepozřela, jak jsem měla stažený žaludek křečovitou úzkostí. Chtělo se mi praštit příborem a něco zařvat, bylo by to asi v té situaci na místě - ale netroufla jsem si, jen jsem tiše trpěla a doufala, že brzy vypadne. 
Jak by to bylo hezké, myslela jsem si, kdyby si k tomu obědu sedla s námi, pochválila polívku, řekla by že brambory být pořád nemusí a jednou za čas se můžou udělat knedlíky, kdyby byla veselá (a ona uměla být veselá, když chtěla), kdyby se nesnažila být odpudivě dokonalá, ale normální a obyčejná. Občas to uměla. 

A pak zas byla hodná, nakoupila nám v samoobsluze a nechtěla nic zaplatit, sedla si s dětmi na zahradu a četla jim, byla veselá a milá...

Nikdy jsme si vlastně spolu nepopovídaly, ani dřív, ani později. když jsme spolu osaměly, vžitý mechanizmus mámě velel, aby se do mne pustila. Zvedla stavidla a hrnuly se výčitky. Tolikrát omílané lamento, už jsem ho dávno znala nazpaměť - ale vždy znovu mě vytočilo, převálcovalo a spláchlo se světa. Neuměla jsem jí říct, aby to nedělala - jen jsem se zamykala  do svého brnění, stále víc a víc.

Jednou zas u nás zůstala přes večeři (samozřejmě taky nic nejedla) a společně s námi se pak dívala na televizi. Dávali starší americký film, hezký, nijak urážlivý nebo nedejbože nemravný, happyendem končící, docela jsme se potěšili. Mohl to být hezký večer, šla jsem pak mámu vyprovodit k brance - a najednou byla pohoda tatam. Vzpomněla si, že televize je hanebnost a na mou hlavu se náhle snesl déšť výčitek, nářků, zloby a bědování. Že žijem povrchně, oddáváme se plytkým zábavám, nemodlíme se, děti psychicky strádají, nežijem podle desatera..."Odcházím od vás hluboce zoufalá."   

Jindy přinesla elektrický masážní přístroj, že mi namasíruje záda. Kdesi si ho vypůjčila, chtěla mi udělat radost. Vlastně to od ní bylo hezké - ale já jsem si ji nechtěla pouštět k tělu, byla jsem  rozhodnutá, že budu v brnění. Řekla jsem, že to znám, že to jsou diadynamické proudy, že jsem na ně chodila v rámci rehabilitace a že to k ničemu nebylo, a masáží jsem pohrdla. Tak namasírovala aspoň děti, nevyčítala mi nic, spíš se tvářila omluvně. Bylo mi to potom strašně líto - vždyť co by mi to udělalo, kdybych si s radostí a v pohodě užila proudů? Ale ono s ní bylo tak těžké být zadobře. Jen člověk projevil náznak podřízenosti, už byla na koni a bylo zle. 

Nakonec už jsem nemohla ani chodit do kostela. Někdy bych tam byla i ráda zašla - víru jsem neztratila - jen se mi  jaksi  protivilo náboženské nadšení, a když jsem si představila, jakou by měla máma radost, jak by byla k slzám dojatá a vášnivě mi děkovala, všecko se ve mně ježilo. Kdyby mi potom uměla vesele říct "no že to tam bylo hezký!", docela ráda bych jí na to kývla. Ale ona dokázala být v té souvislosti jenom vášnivě zoufalá nebo zas vášnivě šťastná, a mně se ty výlevy tak velice protivily.  

Byla na návštěvě u přátel na faře ve Veliši, a psala mi odtamtud, jak pan farář i paní Jarolímková jsou  nadšeni její návštěvou. "...to se divíš, ale když je na mne někdo hodný, já bych mu srdce rozpůlila. Paní Jarolímková si ode mne nechala umejt nádobí, žádné vzteky jsem za to nesklidila, po obědě jsme byly v kostele, odpoledne v lese, harmonie úplná - to víš, jak mně bylo smutno z Ivany a Václava..."
To je pravda, máma by srdce rozpůlila, ale co znamená "být na ni hodný?" Představuje si pod tím naprostý souhlas, shodu, stejné názory, hlavně horoucí víru. Kdysi jsem to radila Ivaně: nesmíš mámě odporovat, pak s ní vyjdeš," ale ona si povzdechla: "Nesmíš jí odporovat ani vláskem..."   

Když se rodiče nastěhovali do Púchovské, uchýlil se táta ke svým knížkám a sbírkám pohlednic, také začal psát svoje paměti. Hodně chodil k nám do Jihovýchodní a svým svérázným způsobem opravoval rozpadávající se domek. K Vaškově nelibosti lepil, přivazoval provázky a posléze přidrátoval vše, co padalo, kácelo se a odcházelo. Táta                alespoň něco dělal - Vašek s Ivanou se o údržbu moc nestarali a nebýt tátových oprav, byl by jim dům spadl na hlavu. A ani já jsem mnoho kolem domu neodpracovala.   

Táta bydlel ve větším z pokojů, máma v tom menším, vždycky si zakládala na tom, že pro sebe nic nepotřebuje. Vskutku měla věcí minimum, v knihovně jednu řádku svých oblíbených knížek, atlasy květin a ptáků, ve skříni jenom pár kousků oblečení.  

Táta byl uzavřený, s novými sousedy se seznamovat netoužil, zato máma za krátkou dobu znala hned snad všechny obyvatele celého Spořilova, udílela lékařské rady, a bývala jimi zvána, ať si přijde na zahrádku nasbírat ovoce. S mnoha lidmi se seznámila v kostele. 
Tak třeba s Dominikou Klikovou.
Je to prý velice milá a sympatická dívka, a když se měla narodit, dala za ni její nastávající maminka sloužit tísíc mší svatých!  Představ si to - tisíc! A vskutku nechybovala, Dominika se zdá být výkvětem všech ctností. Cosi mi říkalo, že to bude staropanenská bytost, deformovaná bigotní výchovou - ale třeba je hodná. Nevím, vlastně jsem ji nikdy neviděla. Živí se tím, že vyučuje angličtinu, dává i soukromé hodiny. Už dlouho jsem myslela na to, že by se moje děti měly učit anglicky - ve škole to za komunistů nešlo, ale na  hodiny by chodit mohly. Kolik jim tenkrát bylo? Tak asi 10 a 12 let, zdálo se mi, že věk je přiměřený, a kdyby někam docházely pěšky, bylo by to skvělé, ježdění přes Prahu všecky akce vždy velice komplikovalo. Z našeho napjatého rozpočtu bych rozumnou částku na výuku obětovala.  Tak jsem se zeptala mámy, jestli by nemohla Dominika učit taky moje děti? Máma se zamračila. "Ne!" přímo křikla, zlobně a tvrdě. "A proč ne?" užasla jsem. "Hnusilo by se jí to! Ona nenávidí neznabohy!"  Zůstala jsem jak opařená a neřekla jsem na to nic. Tak to je mi teda křesťanská láska k bližnímu. Chudáci moje děti - co komu udělaly? Směs vzteku a lítosti mnou zalomcovala. Neřekla jsem nic, zatvářila jsem se studeně, ztratila jsem chuť se s mámou o čemkoli bavit. Stáhla jsem se do své ulity za svoji kamennou stěnu. Po chvíli jsem viděla, že to mámě přišlo líto, že si asi uvědomila, že přestřelila. Řekla mi smířlivě: "Notak jestli chceš, já s tou Dominikou promluvím." "Už nechci," řekla jsem na to já ledově. Dál už se pak o angličtině nemluvilo. 

Ne, opravdu to s ní nejde. Nelze si s ní užít chvíli pohody, nelze si s ní popovídat. Jen jsme spolu osaměly, vždycky se do mne pustila. Byl to její navyklý stereotyp - myslela si, že je v právu, že mi to musí říct, jaká jsem. Že je to její povinnost, že mne musí umravnit a že mi musí vysvětlit, co kvůli nám zakusila, že mi musí vyčinit a napravit mne, že musí vysvětlit, proč je taková - protože špatní byli a jsou lidé kolem ní, že je to všechno naše vina, že máme hrozné povahy a ona že tím trpěla celý život. "Nech toho, nezačínej s tím pořád, vždyť ty už neumíš mluvit o ničem jiném..." bývaly doby, kdy jsem se osmělila jí to říct. Ale nemohla toho nechat. Vždy znovu a znovu s tím začínala, a když se rozjela, nebylo síly, která by ji zarazila. Časem už nedokázala se mnou chvíli o samotě pobýt, aby se nerozčílila. "Seš hrozná, seš nemožná, seš pomalá, seš nepraktická, měla jsem s váma hroznej život, copak můžu mlčet, když vidím, jak hrozně žijete? Když vidím, jak se řítíte do zkázy a do neštěstí?" Přiznávala, že je výbušnina - ale všecko to bylo jenom vinou jejího muže a jejích dětí. "Kdyby tys byla lepší, já bych taky byla jiná." Nesnášela tátovu mírnou váhavost, opatrnictví, nepraktičnost, "jindrovštinu" - a zlost si vylévala na dcerách, ponejvíce na mně - protože jsem byla nejvíc po něm. "Seš hloupá, hloupá, hloupá," slyšela jsem po celé dětství, a navždycky její komunikace se mnou ulpěla na tomto tématu - "s váma se nedalo žít..." Nakonec jsem si zvykla mlčet, myslet si svoje, neodpovídat a netvářit se nijak. Oblíct si brnění.

Byla antisexuální fanatik, ze všech hříchů byl tento jaksi nejodpornější, pokládala sex za cosi nestoudného a hanebného i v manželství, natož pak mimo. Za jejího mládí to býval těžký hřích a zločin, všeobecně odsuzovaný, nejen katolíky. Později už jen hanba, až v sočasné době  se hledí na sex smířlivě.  Po  mém rozvodu, když zjistila, že mám jakýsi vztah, přímo běsnila. Se smutkem jsem si myslívala, že jiná matka by byla své dceři přítelkyní, třeba by jí láskyplně povzbudila, nebo by jí vlídně řekla "pozor, rozmysli si to, nenalítni zas..." - ale ne tak naše máma. Občas se do mne pustila ústně, jindy mi psala hysterické dopisy, plné výčitek, výhružek, zoufalství a nenávisti, a pak zas horoucí lásky - jaká jsem bývala její milovaná holčička a její sluníčko (...ačkoliv si mého dětství příliš neužila a ponejvíce mě odkládala hlídacím paním, jak jsem si smutně myslela), děsila se mých činů a měla hrůzu z následků těchto strašlivých činů, poslala mi obrázek plačící Marie, bědovala co vyroste z dětí, neúnavně mě nabádala ke ctnosti, odříkání a kajícnosti. Zdálo se mi, že z těch názorů čiší středověká mučírna. Místo, aby měla špetku pochopení, vyváděla a ničila mi život. Začala dokonce vysvětlovat dětem, že mám smrtelný hřích - ty si to ale na štěstí moc nebraly.  Každý pokus o diskusi skončil fiaskem. Jakýkoliv jiný názor ji rozzuřil, urazil, zapříčinil její zoufalství. Nezpochybnitelný pocit, že jen ona má tu jedinou pravdu, jí dodávala její neotřesitelná a přímo vášnivá víra. Ta ji opravňovala ke všemu. Měla jsem vztek a současně mi jí bylo líto - měla jsem ji přecijen ráda. Mlčela jsem. Nasadila jsem svůj "pokerface" a ukryla jsem se za "kamennou stěnu", jak o tom pak napsala ve svých zápiscích.   
Po mámině smrti jsem si  její zápisky pročítala, mnoho jich nebylo, máma nebyla přítelem památek, ale červený notýsek se zachoval. Poznamenávala si, kdy povlíkala postele, kdy co zařídila, a vedle toho si vypisovala různé citáty, průpovídky, zajímavé myšlenky. Jen jedinkrát si tam zapsala, že by se mnou ráda měla hezký vztah - ale naráží na chladnou kamennou stěnu. Nikdy nepochopila, že tu stěnu sama buduje. Hezký vztah podle ní byl takový, že bych jí byla absolutně podřízená, myslela si totéž co ona, byla stejná jako ona. Nikdy nepochopila, že povinností dítěte není podobat se rodičům. Ty její náhlé útoky a výpady mě naučily se proti ní obrnit, a nebylo radno to brnění odkládat. Bylo mi jí líto, ale jinak jsem náš vztah vyřešit neuměla, než tím brněním a tou kamennou stěnou.

Strach z mámy tu zůstával ještě dlouho po její smrti, bez nepříjemných pocitů jsem se nemohla dívat na její fotky, a když jsem třeba z dálky na ulici viděla někoho, kdo se jí podobal, vnitřnosti se mi sevřely hrůzou. Je mi to líto, při tom všem jsem ji měla ráda.

Někdy si představuju, jaké to bude, až se po smrti sejdem. Vidím nekonečnou rozkvetlou louku, trochu zamlženou a ozářenou  zvláštním zdrojem světla, a po ní mi jdou naproti všichni ti, kdo nás předešli a už jsou na onom světě. Vidím své babičky, vidím i dědečky, které nepamatuju, jde i teta Mářa, všichni veselí, svěží, radostní, jde sem i Ivana, potají se pošklebuje rodinnému klanu a špine mi cosi ironického. Vtom přichází máma a mne poleje hrůza. Uhýbám očima, pokouším se schovat, ale máma už mě spatřila a rozčiluje se: "Jak to vypadáš, kdes tak dlouho byla, co to máš na sobě? Pořád abych za tebe myslela! Takhle tě oblíkli do rakve? Co je to napadlo, proč na sebe trochu nedbáš, koupilas ten chleba, jak jsem ti řekla? Samozřejmě jsi zapomněla! A co úkoly, máš je hotové?" Nevím co odpovědět, snažím se nebýt, zmizet, vím že jsem docela nemožná, nic není v pořádku, všecko jsem popletla, ani umřít neumím. Teta Mářa se vesele vloží do věci: "Ale Doro, nechala ji, byla ráda, že už je Dorlička tady..."  

Když jsem chodila s Mirkem, zuřila předem, a aniž by ho byla znala, možná právem - ale možná to byl faktor, který velmi napomohl tomu, abych se zašprajcovala a za něj provdala. Po mém rozvodu byla samozřejmě na koni : "Neříkala jsem ti to?"
A když jsem pak po rozvodu začala chodit s Jirkou Puttou, který byl sice jaksi trochu trouba ale dobrák,  to byl taky malér. Podle katolického náboženství jsem byla pořád vdaná - a tak máma vysvětlila dětem, že mám smrtelný hřích. Myslím, že si to děti na štěstí moc nebraly. Petrovi bylo líto, že nemám ráda jejich tátu, ale na Jirku si děti celkem dobře zvykly. Vlastně jsem o něj moc nestála a do vztahu s ním jsem se nutila rozumem. Říkala jsem si, že je to hodný člověk a že bych byla hloupá, kdybych ho nechtěla. Ale byl tu problém s alkoholem, ne snad zásadní, spíš že Jirka byl taková třtina a neuměl se ovládnout a včas brzdit, a hlavně s Jirkovým synem Lukášem. Lukáš byl starý jako Petr, žil u své maminky Káji a Jirka si ho půjčoval na víkendy (byli také rozvedení). Lukáška Jirka zbožňoval - říkával o něm "dokud jsem toho kluka neměl - tak jsem nežil" -  Lukáš byl jeho všecko - a Lukáš byl velice problematický. Zlobivý by byl slabý výraz, ale Jirka to jaksi nevnímal. Časem už nebyla situace k vydržení, Lukáš terorizoval moje děti - Jirka to odmítal vidět, a já jsem usoudila, že vztah s Jirkou pro mne zaručeně není žádný přínos. Jirka se k nám nastěhoval, sice se ke mně choval hezky, v domácnosti pracoval, ráno mi dělal snídani, to ano - ale nechal se živit, aby mi přispěl na domácnost to ho nenapadlo, a nejvíc mi vadilo, že nemám špetku soukromí. Nakonec jsem mu po čase spakovala jeho věci do svého kufru a řekla jsem mu, aby se zas odstěhoval k svojí sestře Taťánce, kde bydlel předtím. A s Lukášem ať už k nám nechodí. Rozešli jsme se - a já jsem pocítila obrovskou úlevu. Dlouho jsem si vychutnávala ten pocit klidu a svobody, že mám zase svůj byt jen pro sebe a že si v neděli můžu dělat co chci. Že na mně nikdo nevisí, nikomu nemusím dělat opěrnou tyčku.
Tak docela jsem si co chci nedělala - celé osazenstvo domu se o víkendu obvykle někam vypařilo, děti na skautské výpravy, Vašek s Ivanou někam na výlet - a já jsem doma prala, luxovala jekor, myla chodbu, drhla záchod, zametala kolem domu... víkend mi tak akorát stačil na to, abych tak trochu stihla základní domácí práce. Ale libovala jsem si, že mám byt pro sebe a že už mi sem nechodí ten nemožný Lukáš. 

Jedním z charakteristických máminých rysů bylo i hazardérství a neopatrnost, hraničící občas s nezodpovědností. "Však ono se nic nestane," mávla obvykle rukou tam, kde se jiní hrozili. Většinou se vskutku nic nestalo. Vrhala se do vozovky plné aut, děti nechávala lézt po těch nejnebezpečnějších stromech či skalách, půjčovala jim na hraní všeobecně zakazované  předměty. Pokud se nic nestalo, jen ji to utvrdilo v jejím hazardérství. "Ta máma je strašně nezodpovědná," posteskla jsem si jednou před tátou. "Já vím," povzdech si, "nezodpovědná a neopatrná. Ale jí se nikdy nic nestane." (Stalo se - 4.března 1983.) 

Táta vnášel mír, kamkoliv vešel, a máma naopak neklid. Ne snad přímo nepřátelství, ale nejistotu a napětí. Pokud kdesi do toho okamžiku panoval klid, teď náhle jakoby pominul. Jakoby náhle do místnosti vstoupil dav lidí a všichni jeden přes druhého křičeli. A pokud tu náhodou v té chvíli panoval mezi lidmi nesoulad a ve vzduchu visel spor - pak bezpečně propuknul. Máma v úporné snaze všechny nesoulady napravit a spory zahladit jejich ohniska rozdmychala tak, že vzplály naplno. Hned se na kohosi rozčílila, hned komusi vynadala, vždy v neochvějném přesvědčení, že jen ona ví, kde je pravda, a že ji prosadí hlava nehlava. Mezilidské vztahy a problémy řešila násilně, nesmyslně, zbrkle a necitlivě jako slon v porcelánu, a to vše v upřímné snaze udržet dobré vztahy, napravit veškeré chyby a najít spravedlivé řešení. Za právo a pravdu se bila čestně, neohroženě, rovně a statečně - ale co je pravda, to rozhodla sama, právo viděla jen ze svého zorného úhlu. Svou přímostí natropila obvykle víc škody než užitku. Uměla se velmi zlobit, když viděla jakoukoli křivdu a nespravedlnost, a stejně tak se rozčílila a rozkřičela, když si někdo dovolil mít jiný názor a chápat pravdu po svém. Zejména její děti si nesměly myslet nic odlišného. "Jak můžeš něco takovýho říct! Jak si můžeš něco takovýho myslet!" Jakoby říkala : "Pravda je jen jedna, a mám ji já. Kdyby můj názor nebyl ten nejsprávnější, tak bych ho nezastávala, to je jasné." Každé střetnutí s mámou ve mně vyvolalo pocit provinění a touhu někam daleko zmizet, pryč z jejího dosahu. Setkání s ní většinou začalo nesouhlasným napomenutím a pokračovalo vodopádem výtek a bědování. Probouzelo nevůli, vztek, rezignaci, nechuť zejména k sobě, pak k ní a k celému světu, výčitky svědomí, ale nikdy snahu cokoli napravit a polepšit se. Jela jsem tak, jak velely vyjeté koleje, s pocitem že nedojedu dobře, ale bez snahy zabrzdit a změnit směr.   
Myslím, že dík mámě i Květě mám poruchu sebepřijetí, neměla jsem a nemám se ráda - a bohužel jsem zopakovala stejný přístup ke svým dětem. I je jsem se pokoušela vecpat do jakéhosi kadlubu, který jsem pokládala za správný a který z nich měl vylisovat mně vyhovující bytosti. Ale dítě má být samo sebou, ne někým koho z něj chcem vytesat. K dobrému rodičovství je nutno jen dvojí : hodně lásky a dobrý příklad. Víc nic, ať si děti jsou kým chtějí.

Doma vzbuzovala máma trochu úzkost, trochu obavy a trochu špatné svědomí, ale žádnou touhu po nápravě. Uhýbali jsme před ní, zalézali do svých koutů, ale všude nás jaksi našla a všude odhalila naše provinění. "Co to zase děláš, proč se neučíš!" Mámy byl plný byt a její horečná činnost se odehrávala všude. Ze všech míst hrozil malér. Byla uštvaná, rozčilovala se a křičela, že všechna práce kolem domácnosti spočívá na ní.  
"Tak nám řekni, co máme dělat," hájili jsme se mdle a zaujímali lachtaní pózu. "To máte sami vidět!" Pocit provinění se střídal s touhou někam daleko zmizet. Práci jsme neviděli a vidět nechtěli, a pokud jsme nějakou udělali, bylo to stejně špatně a byl tu křik nanovo.  
Na nějaké řeči o výchově mnoho nedala - "co je v kom, to je v ňom," říkávala a dokládala tuto teorii na příkladu našeho táty a strýce Pepy - stejná výchova, a není lidí odlišnějších. Ale tak proč nás tedy tak urputně cepovala? O co jí šlo? Co ji nutilo mrzačit psychiku svým dcerám? Hojila si nějakou osobní tragédii? Kdo jí zničil psychiku v jejím dětství, jakou křivdu si ona sama celý život nesla? Proč nás nebyla schopná přijmout v klidu a s láskou?
Jsi hrozná, jsi nemožná, hloupá, pomalá, nešikovná, nepraktická, neschopná, neumíš se chovat, neumíš se o nic postarat, neumíš chytře promluvit... Musíš se změnit, jsem z tebe zoufalá... Nejhůř mi bylo, když předváděla, jak vypadám : vypoulila oči, vyplázla jazyk, slabomyslně hýkala, vložila do toho divadla všecku nenávist, jaké byla schopna. 
Jednou v noci - kolik mi bylo let? deset, dvanáct? - už jsem seděla na okně, že vyskočím - když jsem tak hrozné budižkničemu.
Potom jsem dostala strach z bolesti a ze smrti, a zase jsem z okna slezla. Ale pocit nenapravitelné výlučnosti, neschopnosti a hlouposti mi zůstal, toho jsem se nezbavila.
Bohužel, tuším že i já jsem se chovala ke svým dětem špatně. Chyběla mi kdysi ta mírná, láskyplná maminka, o jaké občas píší básníci - klidná, šťastná, chápající, mající na dítě vždycky čas, neuspěchaná, pohodová - tak jak na ni vzpomínají i jiní slavní mužové a velcí spisovatelé. A sama jsem se takovou také nenaučila být.
"To máte sami vidět, co je třeba udělat" Myslím, že to je na stejné úrovni, jako neposílat dítě do školy a potom mu vyčítat, že neumí číst a psát. A zlobně předhazovat: "Podívej se na Pepíčka, je o rok mladší, a už zná všechny písmenka. A ty pořád nic. To je všechno z toho, že jsem na tebe moc hodná. Kdybych byla zlá, jako jsou jiné matky, musela bys do školy! To bys koukala, jak je to tam přísné. Tam se děti musejí učit, a ne jako ty - celý den si hrát. Ty do školy nemusíš, a takhle se mi odvděčuješ! Nevážíš si toho, že se máš dobře, nic neumíš, děláš mi jen ostudu."
A někdy zas uměla být máma báječná. Vzala mne a moje spolužačky na Matějskou pouť a nebylo jí zatěžko se tam s námi veselit. Liduška Buriánková dokázala protočit looping - houpací klece, kolem dokola. S Marcelou Havlíkovou jsme řádily na řetězáku. Všechny společně jsme se svezly na lochnesce. Máma měla radost z naší radosti, nakoupila nám všem cukrovou vatu, praženou kukuřici, turecký med, mejdlíčka, lízátka, sladké špalky a želatinové hady. Bavila se s námi nad drapákem, který lovil ve vitrínce zubní pasty, plyšové hračky a  míčky, i nad kukátky, kde Chaplin hasil požár a dítě bylo uneseno supem. Nelitovala peněz, znovu a znovu jsme házely ty staré těžké korunové mince do kukátek i do skříňky s drapákem, radovala se z naší radosti, když se nám podařilo něco vyhrát. Brávala nás na výlety za Prahu, a moje spolužačky ji milovaly. Uměla být veselá, ke každému vstřícná - kamarádky si k ní chodily pro radu a ona s nimi uměla moudře a rozumně pohovořit. Spolužačky se k nám chodily učit, sedávaly jsme na zahradě a máma s námi probírala matematiku - tu uměla dobře, a všechny holky byly nadšené. Zaujímala trochu přezíravý vztah ke škole, a ten jsme všechny ocenily. Škola je tak trochu nutné zlo, ale dá se mu odolat a lze jím proplout, nemusí se brát tak docela vážně, trochu je nutné se šprtat a trochu je dobré být mazaný a na tu školu umět vyzrát. To všem holkám imponovalo, moji mámu zbožňovaly. Ony bývaly doma za pětky a poznámky v žákovské knížce kárané - ale naše máma nad nimi mávla rukou a byla na naší straně. "To ještě neumíš můj podpis?" divila se, když jsem chtěla, aby mi cosi podepsala, nějaký vzkaz od učitelek nebo trest. Nestála o to, aby musela komentovat vše co souviselo se školou. Tak jsem se naučila její podpis a zdařile jsem jej falšovala za mámina veselého souhlasu. Ale nebylo nutno se jí bát, i když se dověděla o pětkách a o poznámkách, vždycky nad nimi mávla rukou a byla na mé straně proti škole. 

Nejlíp se ale máma cítila v bandě. Uprostřed dávných přátel jakoby rozkvetla. Zářila ve svých letních šatech s krátkými rukávy, které daly vyniknout jejím barokně neklidným rukám. Ty ruce stále cosi konaly, upravovaly, tu zdvihly víčko konvice aby se  podívala, je-li v ní ještě čaj, tu shodily smítko s ubrusu, tu poopravily květiny ve váze, tu jí přihladily vlasy. A její obličej zářil spokojeností. Najednou nebyla oním ukřičeným generálem, jakého jsme znali, ale stala se veselou přítelkyní v kruhu svých nejmilejších. Dokonce naslouchala i jejich názorům, zejména pak Inky. Inčina slova nábožně hltala a ráda opakovala jakožto důkaz pravdy. Smála se vtipným poznámkám a odpovídala stejně vesele, bez zábran a s radostí a plná zájmu o jiné. Její postřehy budily nadšený ohlas a její interpretace rodinných historek budily veselý smích. Její uvolněné chování nenapovídalo nic o nějaké neuróze, úzkosti nebo hysterii, výbušnosti ani zlobě. Tady budila zdání, že se nese životem lehce a radostně, že umí všechny strasti hodit za hlavu, že není z těch kdo by si nevěděl rady s tupými  línými dětmi které koneckonců jsou skvělé po ní, kdo by se trápil neřešitelnými problémy a zbytečně nafouknutými průšvihy. Ten nejhorší malér uměla vylíčit a podat tak humorně, že se celá společnost skoro válela smíchy, a kdekdo ocenil nejen mámin smysl pro humor, ale i velkorysost, se kterou pohromu přijímala.  Banda byla pro mámu společnost zcela bezchybných a navýsost dokonalých lidí, mezi nimiž se cítila ve svém živlu, se kterými dokázala sdílet svoje obavy i radosti, kterým se svěřovala se vším, co ji trápilo. 

Když se sešla banda u nás, sedával táta kdesi v ústraní a spokojeně si povídal se spřízněnou duší, která si ráda k němu přisedla. Býval to strýc Ota Votoček, ale i Jirka Joachim nebo Kája Wenig. Myslím, že si s ním rád popovídal každý, táta uměl o jakémkoliv oboru říct něco přínosného a zajímavého, a taky se rád nechal poučit a rád lidem naslouchal. Mluvívalo se o knihách, o starožitnostech, o obrazech, o novinkách ve světě, ale méně o politice, nějaký Gottwald nestál nikomu za to, aby se nad ním rozčiloval. Táta předvedl nový přírůstek do svých sbírek, kolekci svatých obrázků, zajímavé staré pohlednice, knihu v krásné secesní vazbě, grafický list nebo bambitku. Někdy dal kolovat záhadný předmět a hádat, co to je. Někdy si s někým porozprávěl o nových úpravách Prahy a zavzpomínali si, jak ta místa vypadala dřív. O politice se nikdy mnoho nemluvilo, byla sice éra tuhého komunizmu, ale banda si nehodlala kazit radostné setkání a tvářila se, že jí se současná doba netýká. V zimě se sedávalo ve vytopeném prostředním pokoji, v létě na verandě s výhledem do rozkvetlé zahrady, zdálo se, že žádná politická zvůle nemůže ohrozit tu inteligentní, veselou a chytrou atmosféru.

Vstup do zahrady ve Švédské ulici č.4  střežila těžká dubová vrata, mohutná a pevná, šedě natřená. Zdobily je veliké dřevěné hvězdy a otvory stejného hvězdicového tvaru. Vrata se zamykala ohromným železným klíčem, jen na noc. Když odcházela naše služebná Květa večer do biografu, brávala si ten klíč s sebou, její kabelka jím rázem ztěžkla. Zvenku byla na vratech smaltovaná cedule : MUDr Dorotka Roháčová - Nešporová, odborná lékařka nemocí vnitřních, a ordinační hodiny. Ty byly dopoledne, odpoledne máma chodila po návštěvách. Samozřejmě pěšky, tak dlouho dokud všechny pacienty neobešla. K naléhavým případům musela jít kdykoliv, v neděli, ve svátek, v noci. K nočním bouračkám a úrazům stejně tak, to chodívali rodiče oba. A bouraček na to, jak málo aut tenkrát jezdilo, se tu udála spousta. Až když zlikvidovali nároží s Jezulátkem, které bránilo výhledu, a hlavně když se stala Švédská jednosměrnou, ustaly. 
Ta těžká vrata mi jednou skřípla konce prstů, byly z nich placičky - rozeřvala jsem se bolestí a hrůzou z těch placiček - malá Ivanka, která byla u toho, se rozplakala soucitem, vždycky mě měla ráda. 
Jednoho dne vzala vrata za své - prý jsou stará a shnilá. Povalili je, rozřezali, odvezli. Místo nich dal pan domácí instalovat moderní kovovou branku. Klíč k ní náležel sice malý a elegantní, jinak ale nestála branka za nic, věčně byla rozbitá, tu vyvrácená, tu vzpříčená, sloupky ohnuté, celá jaksi zkřížená, nikdy nešla dovřít, natož zamknout. 
"S těma vratama odchází kus života," řekla tenkrát teta Mářa - slyším ji jako dneska. Kolikrát pak ještě kus života odešel! S kusy rozštípaného nábytku, s vyhozeným starým albem (koho by zajímaly staré fotky) - také s rakví, kterou odnesli z bytu - stále a stále oscházejí kusy života.

Ve vzpomínkách vidím Švédskou ulici, tichou, stinnou, do svahu příkře stoupající a ostře zalomenou. Činžáky, vily v zahradách. Secesní vily s věžičkami a dřevěnými verandami, v koutech zahrad altány, v zahradách bazény, staleté stromy, vzácné a cizokrajné. Chodníky ve Švédské lemované řadami stromů.
Nejdřív tu bydleli rodiče v secesním činžáku, v č.27. Ten dům vešel do literární historie, žil v něm Jakub Arbes, je na něm pamětní deska. V roce 1941 se přestěhovali do nedaleké vily Excelsior, č. 4, hned za ohybem ulice. Sousedila s klášterem a vstoupila do literární historie také. Trávil tu u svého strýce prázdniny Reiner Maria Rilke. Tehdy se ještě jezdilo na letní byt na Smíchov.

Na starý byt se nepamatuju, jen na tu tmu na schodišti a na skříňku v předsíni, z fotografií znám pavlač s kachlíkovou podlahou, hledící do smutné zahrádky mezi bloky. Shodiště bylo tmavé, zábradlí  litinové, ozdobné. Jak vypadaly a byly zařízeny pokoje, to vůbec nevím. Ani stěhování mi v paměti neuvízlo, jen si matně vzpomínám na to, jak se náhle v mém životě objevily stromy. Chodím mezi nimi po zahradě, a stromy jsou obrovské, úžasné, sahající kamsi k nekonečnu. Pevně zakotvené v zemi, jakoby od věků, vztyčovaly své obří ruce k nebi. Tak silné, tak mohutné - a současně tak bezmocné a napospas vydané. Nemohou utéci před nebezpečím a nemohou jít večer spát do teplého pelíšku. Chodím mezi nimi, vnímám je jako živé bytosti, pokouším se navázat kontakt, ale stromy si mne nevšímají,  jen za větru mávají vztyčenýma rukama a cosi spolu  temně hovoří. 

        Stín stéká z korun starých stromů
        stín stéká v úzké okenice,
        stéká i v oprýskané zdivo
        jež opadává do ulice.
        Je zde tak ticho, teskně ticho,
        sem nedolehnou šumy světa,
        to proto, že zde Jakub Arbes
        tvořil svá chmurná romaneta.
Tu báseň kdysi vystřihl táta z Lidových novin. Autora neznám. Atmosféra je vystižená přesně. Tenkrát bývalo ve Švédské ticho, auta nejezdila. Pokud někdy nějaké jelo, bylo slyšet z dálky a hrající si děti stihly doběhnout na chodník. Stály tu dvě řady stromů, v pětačtyřicátém musely padnout kvůli barikádám, ale ještě jsme viděli vyrůst nové. 
        Padesát let tu vedly život chudý,
        uprostřed dlažby, na čtverečku půdy,
        a teď se kmeny zbořily
        na dlažbu kamennou jak živé mohyly... (taky neznám autora).
Tuto báseň vždycky přednášela Slávina Kučerová při oslavách devátého května.

V sousední vile "Anči" bydlelo několik partají, v nejvyšším patře její majitelé Holubovi. Pan doktor Holub se pokládal za básníka a českého spisovatele, vskutku napsal román "Škoda nastokrát", ten ale zůstal jen v rukopise. Byl to člověk svérázný, vzdělaný, chytrý, občas podivínský. Nesnášel kupříkladu psí štěkot, co chvíli se z okna ozývalo jeho zuřivé spílání: "Kuš, potvoro!" , potom letěl ven kus uhlí a okno se zuřivě zabouchlo. Časem pan doktor Holub zjistil, že tímto způsobem přichází o uhlí a že to přecijen přijde draho, i nosil si domů za účelem házení po psech kameny. Rakovi měli Lorda, pak Tarzana, Reka, Noru - my zas Péťu a Ťapku, o štěkot nebyla nouze. O květnové revoluci, když obyvatelé Švédské stavěli barikády, přitočil se doktor Holub k básníkovi Šelepovi a pateticky provolal: "Dva čeští básníci bojují na barikádě!"
Karel Šelepa už je dnes zapomenutý, ale vydal několik básnických sbírek. Pyšnil se svým mladistvým zjevem a mohutným vzrůstem, zastavoval náhodné chodce na ulici a vyptával se, zda by mu hádali osmdesát. "No řekněte, je tohle ruka osmdesátiletého člověka?" a předváděl svou ruku, která snad nebyla vrásčitá, ale jen proto, že byla nezdravě oteklá. Jindy si stěžoval, jak těžký je to chleba, živit se básnictvím, nedávno že hledal rým na slovo "jeptiška" a nemohl ho nalézt po mnoho dnů a nocí. (Hm, jeptiška, myslela jsem si, co na tom? Třeba "do bříška, je liška, ta myška, Eliška, jak šiška..." - rýmů by bylo!)
Už o nich dneska nikdo asi neví, ani o Františku Holubovi, ani o Karlu Šelepovi. Holuba zvěčnil psychiatr Vondráček ve své knize Lékař vzpomíná. Ale co Šelepa? Zná ještě dneska někdo to jméno?
Anči byla paní Holubová, mírná a laskavá paní, která občas vlídně krotila zlobné výpady svého muže. Doktor Holub vyučoval jazyky, znal jich mnoho, chodila jsem k němu na ruštinu a na němčinu. Měl ohromný psací stůl s ohrádkami, mnoha šuplátky a přihrádkami, byla na něm veliká změť štosů papírů, kalamářů, misek s psacími potřebami, krabiček se šňupacím tabákem, a stála tu opřená kartička s ruským veršem. Na posteli stála klec s ptáčkem, který rozhazoval do všech stran šlupičky ze slunečnicových jader.
Holubovi znali oba mnoho jazyků, ale jednoho dne si uvědomili, že neumějí maďarštinu a že je to mezera ve vzdělání. Už jim bylo oběma šedesát let, ale rozhodli se ještě rychle tento nedostatek napravit a začali navštěvovat kurs. Jednou jsem je potkala, šli právě z lekce, a oba se velmi radovali z toho, jak je to pěkné ještě na stará kloena se něco naučit. A vskutku se naučili, doktor Holub pak dokonce překládal z maďarštiny básně.

Kráčíme-li Švédskou ulicí výš, rozšiřuje se do prostorné křižovatky. Směrem vzhůru se jde na Hřebenka a na stadion. Vlevo je podloubí Kavalírových domů, naproti nim kaplička. 
Bohužel, spodní část Švédské padla za oběť megalomanství bolševika, měl tu vyústit Strahovský tunel, secesní činžáky byly zbourány. A vily jsou jedna po druhé ničeny přestavbami, z verandy na Holubovic vile byl udělán pokoj, naše veranda byla úplně zbouraná. Švédská už není tou tichou stinnou a posmutnělou ulicí mého dětství.

Na rohu je kaplička, prý postavená na památku bitvy se Švédy, dle jiných pramenů je to kaplička viničná. Stojí v zahradě vilky v ulici U Nesypky č.2. Bydlí tam Liduška Buriánková, moje kamarádka, pan sochař Měchura, Kraumanovi s rozmazlenou Zuzankou a Bursíkovi, Sláva a Fanuška. Plot zahrady obchází kapličku obloukem, vybíhá do ulice a vytváří tak dvě zákoutí v chodníku. Později do těchto koutků umístili lavičky a na nich pak sedávaly významné hřebenkovské drbny. Přísně kontrolovaly dění v ulici a přísně vše hodnotily, později říkala Ivana, že se těch laviček děsí a z dálky je uctivě zdraví, ať už na nich někdo sedí nebo ne. Proti kapličce je podloubí Kavalírových domů. V podloubí řada obchodů, jeden vedle druhého, tam se chodívalo na nákup. Nejdřív hospoda s předzahrádkou, pak trafika pana Bergmana, a potom řada dalších - mlíkárna s šikovnou příčinlivou "slečnou z mlíkárny", cukrárna s přeslazenou úlisnou "paní z cukrárny", drogerie pana Kopeckého, řeznictví pana Hladíka, bíle vykachlíkované, kde v kase sedávala tlustá paní Hladíková. Koloniál pana Mázla, kde voněla káva, na pultě měli krásnou ozdobnou kasu a skleněné válce plné bonbónů. Obuvnictví pana Komína, tady voněla kůže, a holičství pana Endala s vůní pomád a šampónů. Sem mě vždycky poslali, abych se nechala ostříhat hodně nakrátko - do půl ucha. Seděla jsem v koutku na stoličce v pánském oddělení, čekala až na mne přijde řada, a při tom sledovala pana Endala jak holí pány a rozšafně s nimi hovoří. Studovala jsem poučnou reklamní ceduli s informacemi o šamponu Onakali a s mikroskopickými snímky chorob vlasů, všelijak roztřepených, polámaných a vůbec nezdravých. Nakonec i vlasů zdravých, mytých v šamponu Onakali. Děsila jsem se břitvy i koženého pruhu, který visel na zdi, na němž pan Endal břitvu obtahoval. Když jsem přišla na řadu, posadil mě na vysokou židli, uvázal mi kolem krku bílou zástěru a jal se divoce cvakat nůžkama. Nevím proč, ale vždycky mezi každým střihnutím do vlasů zacvakal. Občas rázně uchopil moji hlavu dvěma prsty a pootočil ji, aby měl přístup k neostříhanému místu. Jeho gesta vzbuzovala respekt a úctu, lehce jsem se ho obávala, a zejména pak jeho břitvy. Po návratu domů máma s babičkou přísně posoudily jeho dílo a hubovaly, že mi zas nadělal schody. K modistce jsme nechodili, do cukrárny taky ne, za to denně do mlíkárny, tady se stála obvykle fronta, mlíko nalévali odměrkami do bandasek. Taky na mandl, a do čistírny, obchůdků tu byla dlouhá řada, už si je všechny ani nepamatuju. Každý měl svoji vůni a svoji atmosféru. V drogerii měli na dveřích plechovou ceduli Sidol, Sirax, Jumbo, a dávali mi reklamní letáček s pohádkou, byl to takový maličký dvojlist, vzadu byla reklama na Ottovo rakovnické mýdlo. Písmena OTTA byla první, která jsem se naučila psát, popsala jsem jimi kdekterý kus papíru, a k nim jsem kreslila "hlavonožce". Později jsme si chodili s dětmi do drogerie s neznalou nevinností nakupovat "nafukovací míčky". Teď ale jsem ještě malá, služebná Květa mě sem vozí v kočárku. Stojí ve frontě a já se nudím, je zima, jsem v kožešinovém pytli, a z nudy se ho snažím rozepnout. Pracně vyvlékám olivku ze šňůrkového poutka, už to skoro je, vtom vyběhne Květa z fronty a plácne mě. "Opovaž se to rozepínat!" Pak se jde zase zařadit do nekonečné fronty a já se opovažuju dál. Později už chodím pěšky, a v kočárku se veze Ivanka. Ve všech krámech, kde nebyla právě fronta, zaváděla Květa řeč. O tom co je práce, že to nestojí za nic, že se nic nesežene, co má pořád vařit, že budou Vánoce a už aby byly za náma. Vy se tu máte, záviděla Květa, vy nikam nemusíte, jen si tu stojíte za pultem. Nemyslete si, on to taky není med, posteskla si prodavačka - pořád choděj lidi ...

Celá Švédská ulice se léčila u naší mámy, všechny její obyvatele máma znala - a nejen ze Švédské, znala lidi z celých Hřebenek i přilehlých oblastí, o každém člověku měla povědomost, s mnohými se spřátelila. Nebylo rodiny, o které by naše máma nevěděla, do které by aspoň jednou nepřišla na lékařskou návštěvu. Proto jsme byly známy i my s Ivankou, coby dcerušky paní doktorky, vesměs nás brali lidé jako hodné a předcházeli si nás, aby si šplhli u mámy. Ale stalo se také, že jsme vyváděly nepřístojnosti, u kterési zahrady jsme přelézaly plot a strhl se křik: "To jsou dcerušky paní doktorky! Kdyby vás tak viděla maminka!" Večer jsme to mámě vyprávěly a ta se tomu jen pobaveně smála.

Co chvíli nám někdo z pacientů přinesl něco darem. Na podzim, když v zahradách dozrávalo ovoce, bývali jsme jím zaplaveni. Na mycím stole byl tác, stále plný jablek. "Sněz Adame, sněz to jabko, což jest po něm tuze sladko," pobízela máma, abychom je jedli, bylo jich tu moc. Jednou kdosi přinesl tašku hrušek. Máma hrušky vyložila na mísu a chtěla nás děti s taškou poslat, abychom ji vrátili. Zdálo se jí, že by jí neměla vracet jen tak prázdnou, že by se slušelo něco do ní dát. Rozhlížela se po kuchyni, co by tak mohla postrádat. "Ty hrušky!" zavolala vítězoslavně.

Kaplička stála v zahradě vilky, U Nesypky 2. Bydlela tu Liduška Buriánková, moje kamarádka. Jednou mě nechala nahlédnout do kapličky oknem. Byl tam oltářík, několik soch a obrazů, a kupa sena. Taky tu bydleli Bursíkovi, Sláva a Fanuška. Bývali bohatí, měli rukavičkářský obchod na Národní třídě, hned vedle "zlaté kapličky", než jim ho komunisti vzali. Ale ani pak bídu neměli, prodávali rukavice v krámku na Starém Městě, a kdykoliv jsem tam zabrousila, vždy jsem nějaké rukavice dostala. Malovala jsem jim za to plakátky do výlohy. "Na ně se nevztahuje -  že spíše velbloud uchem jehly..." říkal o nich náš táta. Po celá léta nás zásobovali rukavicemi všeho druhu. Sláva byl spoluzakladatel Junáka, spolu se Svojsíkem. Měl prý epilepsii, a proto neměli děti, asi zbytečně. Tenkrát se to pokládalo za těžkou a dědičnou chorobu. Fanuška byla veselá, společenská, kulaťoučká a rozesmátá, plná touhy každému udělat radost.
Když se měl narodit Evženek, byla máma zdrcená. Nejen proto, že už jí bylo čtyřicet. Spíš se děsila, kolik jí přibude starostí a práce. Kráčela ve svém zoufalém rozpoložení Švédskou ulicí, plakala, a potkala Fanušku. "Co se ti stalo," ptala se Fanuška účastně. "Představ si, budem mít třetí dítě!" "A proto jsi nešťastná? Buď ráda," rozšafně ji Fanuška těšila. "Já mu půjdu za kmotru - a už se těším! Vždyť je to radost, mít děti!"
Tak měl Evženek krom strýce Oty ze Zbraslavi ještě kmotru Fanušku a jmenuje se po jejím muži Bohuslav. Fanuška svým kmotrovským povinnostem dostála víc než se ctí - zahrnovala Eňu dárky, a naši rodinu zvala rok co rok na jejich chatu na Slapy. Sláva s Fanuškou byli velcí milovníci přírody a trampingu, na Slapech - ještě před jejich zaplavením - mívali trampskou chatu a jezdili tam z Prahy na kánoi. Když potom byla vybudovaná Slapská přehrada, dostali na břehu jezera u Ždáně náhradou jiný pozemek a vybudovali si tam chatu novou. Stála v místech, kde je jezero nejširší, ale bohužel břeh strmý a kamenitý, takže přístup k vodě byl obtížný, muselo se slézat po strmé cestičce po skalách. U vody nemožno si lehnout na deku, žádná mělčinka, břeh spadal prudce do hloubky. Ale plavání skvělé.
I chata byla skvělá, celá dřevěná, s verandou nad jezerem, s malou kuchyňkou speciálně navrženou podle lodních kuchyní, všude vestavěný dřevěný nábytek, v patře pokojíky. Pobývali jsme tam v létě, srdečně pozváni Fanuškou. Líbilo se nám tam velice, i přes příslovečný Fanuščin nepořádek. Někdy jsme tam byli společně s Bursíkovými, někdy sami. V neděli byla zahrádka plná hostů, Fanuška vše organizovala, vařila, všechny hostila. Byla tak trošku generál, jen ona sama rozhodla, co se bude vařit, kam se odpoledne půjde, co kdo bude dělat.   
Vedle měla chatičku Fanušky sestra, tam bylo čisto a uklizeno, jak ze škatulky, ale - jak říkala máma - ti zas nikoho nepozvali. Kdežto Fanuška, srdečnost sama, měla stále chatu plnou hostů a byla by se rozdala. 
Slávek byl trochu zdrženlivý a když jsme se roztahovali v jejich chatě, jen tiše trpěl. Máma se s vehemencí sobě vlastní pustila do úklidu, což nebylo od věci - Fanuška byla pověstná bohorovným chlívkem, který nevnímala a nečinil jí problémy. Slávek si liboval v záplavě  starožitností, lidového umění a ozdobných předmětů občas i pochybné hodnoty, které se tu snoubily v neorganickém soužití a co chvíli braly  při našem vpádu za své. Což Slávka neuvádělo v nadšení, ale Fanuška přecházela mávnutím ruky. "Ještě byste měla utřít prach na zahradě," nabádal naši mámu táta a zlobil se, že neodpočívá a jen stále cosi drhne, smejčí, bělí na slunci a uklízí. Snažila se vydrhnout chronicky mastnou kuchyňku, vyklepat koberce, vyprat povlaky. "Už toho nechte a pojďte taky trochu odpočívat," vybízel táta, sedě na verandě, kde se probíral haldami starých časopisů, ale máma se rozhodla vyprat krásnou lidovou koutnici, která visela na zdi za lůžkem a byla notně zašlá. V kredenci v jedné z uzavíratelných přihrádek měla Fanuška hromadu sušenek, sypala je tam jen tak, koupila balení a nasypala ho ke zbytkům od loňska. Když přišli hosti, jen tak hrábla rukou do skříňky a nabízela. Pod vrstvou čerstvých sušenek byla hromada staletých drobků, plná broučků a molů a k dovršení všeho se tam ubytovala myška. Takové maličkosti Fanuška velkoryse přehlížela.       
Když jsme pobývali na chatě sami, skvěle jsme si to užívali. Nejdřív jsme museli trochu vysmýčit, vyhodit zkažené zásoby (nakoupili jsme nové), umýt zamaštěnou kuchyň a "osvojit si špínu", jak říkala Ivana. Někdy tu s námi bývala i teta Mářa. Byly to chvíle pohody. Mohlo se slézt po skále dolů k vodě, kde byl sice kamenitý břeh, ale byli jsme tam sami, nebo jít kousek dál od chaty, kde byla  písečná pláž, ale zase spousta lidí. Pes Péťa chodil radostně s námi, házeli jsme ho do vody, nebyl moc rád, ale ani docela nerad - hlavně že byl s námi. Hodnotili jsme různé chaty kolem vody, v jednom místě bylo několik zvláštně moderních, byly plechové s kulatými okénky, stály na vysokých tenkých nožkách, říkali jsme jim "marťanské domečky".  Chodívali jsme na procházky po "keltické krajině" - ze země se tu nořily šedivé balvany a skalky a působily jaksi nečesky. Usadili jsme se mezi nimi, táta předčítal. Bývala nádherná pohoda, máma byla veselá a klidná, rodina byla spolu.  V neděli se šlo do kostela, na hřbitově nám táta ukázal hrob inžinýra Formise a vyprávěl nám jeho příběh. Táta hned všude věděl o všech pamětihodnostech. A všude uměl najít cosi zvláštního, zajímavého, nezvyklého a pozoruhodného.
Jednou jsme se, Eňa a já, rozhodli, že přeplaveme jezero. Eňovi bylo tenkrát patnáct, mně o deset víc. Zdálo se nám, že to bude hračka, a vskutku jsme ho asi tak za hodinu přeplavali a octli se na druhém břehu, krásné a slunné pláži. Bylo horko, a my byli plavbou značně zmoření, natáhli jsme se na zem a s rozkoší jsme odpočívali. Na chvíli jsem usnula, pak ale se nám zdálo, že odpoledne pozvolna přechází v podvečer a že je nejvyšší čas plavat zpátky. Najednou se nám moc nechtělo, kráčeli jsme po břehu a hledali místo, kde je jezero užší a protější břeh blíž. Statečně jsme se pustili do zpáteční plavby, už nám to tak dobře nešlo, ruce nás bolely, ale utěšovali jsme se myšlenkou, že protější břeh je s každým tempem více na dosah. Konečně jsme byli skoro u něj - jenže ouha, skály tu spadaly k vodě tak prudce, že tady bychom se na ten břeh zaručeně nevydrápali. Plavali jsme podél a hledali místo, kde by se dalo vylézt, ale bylo to jaksi čím dál horší, z vody vystupovala téměř kolmá stěna. Nakonec jsme s vypětím sil doplavali zase až skoro k místu, kde jsme plavbu začínali a konečně jsme v jednom ne docela strmém kousku břehu mohli z vody vylézt ven. Už se stmívá - a koho nevidíme opodál - táta nás tu vyhlíží, celý usoužený strachem. "Ahój!" voláme na něj jakoby nic. "No to je dost - kde jste zůstali?" odpovídal napůl s výčitkou a napůl s úlevou. 

Opovaž se - necháš toho - co to zas děláš - kdo ti to dovolil - to se dělá - jen to zkus - nelez mi sem - neber mi to - nešahej na to - chceš dostat? - di vocaď - okamžitě poslechni  - slyšela jsi? - kam to zas lezeš - co to zas vyvádíš - di vod toho - nepleť se mi tu - eště jednou a dostaneš - to se dělá? - cos to řekla? - vopakuj to! - to se řiká? -  počkej co jich dostaneš - tady budeš klečet dokud neodprosíš - tumáš ať víš proč brečíš - jdi za dveře a vrať se až přestaneš řvát ... Naše služebná Květa je usoužená nikdy nekončící prací v domácnosti a já jsem pro ni práce navíc, protivný harant, který jen zlobí a ztrpčuje jí život. Kšeft vyfasovaný navíc a zatrest, nevyžádaný prezent, ke kterému přišla jak slepej k houslím, ke vší válečné bídě. Jakýsi pud mi káže brát do ruky právě to, co Květa potřebuje, lézt zrovna tam, kde Květa zametá, plést se Květě pod nohy a vyvádět právě to, co se nesmí. Veškerá moje činnost je zlobení, nemohu nezlobit, to bych musela přestat existovat. Květa zuří, naseká mi a vystrčí mne za dveře. Tady si breč. Chvíli to jde znamenitě, řvu jak tur. Pak už to tak dobře nejde, chtě nechtě přestanu řvát - a jdu zlobit dál. Nelze nezlobit. Květa stále dělá něco zajímavého, nedá mi to, abych se jí do toho nepletla. I v pokoji je tolik lákavých věcí - je zakázáno je brát do ruky - ale když se nikdo nedívá, nelze je nebrat. Trpím neustálými výčitkami svědomí a pocitem permanentní provinilosti, a přece neustále dělám to, co je zakázané. Někdy Květa zavře dveře v kuchyni obrtlíkem - abych neutíkala. Beru za kliku, ale otevřít nemůžu. "Nedávej tam tu černou kličku," rozkazuju. Květa se směje, že říkám obrtlíku "černá klička".

Večerní svlékání je obtížné a složité. Všecko se vázalo na tkaničky - snad že byl nedostatek knoflíků? - a tkaničky se obvykle zašmodrchaly a beznadějně zauzlovaly. Květa zápasila se zauzlovanou tkanicí u krku a žertem hrozila: "Budem ti muset uříznout hlavu, jestli to nerozvážu." Jindy zas se zasukovalo šněrování u boty. "Budem ti muset uříznout nohu!" Naštěstí se rozvázání tkaniček vždycky nějak zdařilo, aspoň co vím tak mi žádná končetina uříznutá nebyla, ale vzpomínám si na ty obavy. Věřila jsem, že ošacení i boty jsou předměty cennější než moje noha či hlava, dle toho, jak se těžko shánějí, a uříznutí jsem se velmi obávala. 

Oponuju Květě a bývám někdy drzá. "Cos to řekla? To se říká?" "Neříká." Květa stojí nade mnou s vařečkou jako bůh pomsty. "No, cos to řekla, opakuj to!" Co teď? Květa rozkázala opakovat - ale protože se to neříká, tak spíš neopakovat. "No, cos to řekla?" Ať už budu opakovat či nebudu, výprask přijde stejně. Se zpupným výrazem to opakuju. "A to se říká?" "Neříká." "Tak jak to, že to ještě opakuješ?" Tumáš. Řvu jak tur. Tumáš ať víš proč brečíš.  S Květou vedu neustálý boj, z mé strany předem prohraný. "Kolikrát jsem ti říkala, že se tohle nedělá?" Květa nemůže pochopit, proč dělám to, o čem vím, že se nedělá. Také nevím proč, ale musím. Snad  abych si zachovala tvář, aby nebyly pošlapány zbytky mé důstojnosti. Možná i proto, že se ode mne nic jiného neočekává. Vím, že dostanu. Nad Květou nelze vyhrát. Přesto urputně bojuju dál. Ale Květa je můj jediný člověk, a tak se k ní utíkám, když jde o život. To je zejména tehdy, když v hospodě spustí ventilátor a na venkovní zdi se rozvlní plechové lamely, a nebo  když se rozhoukají sirény. Běžím ke Květě a chytnu se jí za ruku, tisknu se k ní. Neděsí mě možnost náletu, děsí mě ten hrozný zvuk. Začne tlumeným hukotem, přejde do hrůzyplného ječení a pak zas skomírá tlumeným výhružným mručením. Sirény jsou porůznu na střechách domů, neunikne se jim, už jen jejich tvar je hrozný - obrácený talíř na sloupku, podivná obluda, strašidlo v klobouku. 
Proč mne děsí ventilátor, to nevím. Ale vlnění lamel doprovázené hukotem je skoro tak hrozné jako sirény. Květa se mým strachům smála, ale záštitu mi poskytla.
 
Chodíváme s Květou na nákup na podloubí, Květa občas zapřádá hovor s některou známou paní. Jsou to vesměs shánčlivé hospodyně, jejichž posláním je dobře nakoupit, uhájit si své místo ve frontě, nedat se ošidit, vybojovat, sehnat, usmlouvat, vyhádat. To nejlepší, to nejvýhodnější, to nejlevnější - ale teď za války stačí vůbec něco sehnat. Teď si přišly hospodyně na své, nastal jejich čas. Mohly shánět, frontit, bojovat, rvát se o kus žvance. Ale jakoby je to nebavilo. Postávaly ve frontách rezignovaně, schlíple a unaveně. Na ulicích se zastavovaly ke svým moudrým rozhovorům, které mají přísná pravidla a ta není radno porušit. Ke každému počasí je předepsaný komentář, náznak vtipu, stejně tak jsou přesně stanovena i vhodná slova ke každé události, jež je třeba pronést. Na tyto myšlenky pak jsou stanoveny repliky, které je třeba vyslovit tak, jak je očekáváno. Všeobecně se žádá vyslovit se zejména k počasí, k těžkému životu a k politice, k té ovšem opatrně a nekonkrétně. Taky máte furt tolik práce? Já někdy nevim, kam dřív skočit. Pořád dokola. Sehnala jste tenkrát ty boty? Nesehnala, už nebyly. Vono nejni dne, aby nelilo. Kdyby aspoň sníh napad, co je tohle za divnej prosinec. Jo ty vánoce, už aby byly za náma. Podivné myšlenky, já se vánoc nemůžu dočkat - a ony - už aby byly za náma. A co si přejete k Ježíšku? Pani, já si nepřeju nic jinýho než konec války. Cožpak se dostávají dárky "k Ježíšku"? Dárky jsou přeci "od Ježíška"! A ten konec války. Kohokoliv potkáme, pronese toto smutné zaklínadlo. Co tím myslí? Zdá se mi, že tak jako byla válka odjakživa, stejně tak neskončí nikdy. Jako nikdy neskončí úmorná práce služek - vařit, prát, uklízet, furt dokola. A cožpak Ježíšek může přinést něčeho konec?   
Je prosinec, brzy se stmívá, s Květou jdeme Švédskou ulicí, potkáváme paní Blažkovou s Jeníčkem. Pouliční lampy svítit nesmí, okna jsou zatemněná. V jednom okně v přízemí roleta nedoléhá a uniká proužek světla. Paní Blažková s Květou se zastavily na kus řeči a my s Jeníčkem jsme si hráli na strážníky. Hrozivě jsme dupali u toho nedotemněného okna a hlubokými hlasy nabádali : "Zatemněte si to pořádně, nebo vás zavřem!" Čekáme, jaký účinek budou naše hrozby mít. Polekali se nás? Zřejmě příliš ne, škvíra u rolety svítí dál. Divíme se a jsme zklamaní.

Květa se jmenovala Radilová a byla z Chotěboře. Nevím, proč zakotvila právě u nás, ani nevím, zda se jí v tomto postu líbilo, ale určitě nebyla z těch, kdo by si stěžoval nebo naříkal nad svým údělem. Nad tím množstvím práce, to ano - ale ne nad svým postavením. Nebylo tenkrát hanba mít služku a nebylo ani hanba služkou být. To až komunisti se vším zamíchali, tenkrát bylo Květino zaměstnání zcela úctyhodné. Byla rázná, zdatná, pracovitá a nereptající. Spočívala na ní tíha celé naší domácnosti, a Květa si počínala, jakoby naše domácnost patřila jí. Nakupovala, vařila, uklízela, prala, leštila mosazné kliky Sidolem... a mne měla jaksi navíc. Výchovu brala se vší zodpovědností - a vychovávat rovnalo se  trestat. Napomínat, okřikovat, občas dát na zadek. Dobře si rozuměla s paní Rakovou, zanaříkaly si spolu na tu nikdy nekončící práci i na ten nedostatek a na tu bídu válečných let. Měla přítelkyni Máňu, služebnou v sousední vile. Chodívaly spolu večer do biografu, někdy na tancovačky. "Pozdravuj Máňu, toho medvěda," říkala jsem Květě. (Můj plyšový medvěd se taky jmenoval Máňa.) " Počkej, Máňa se bude zlobit," naooko hrozila Květa. Když nebyli moji rodiče večer doma, přišla Máňa na návštěvu, sedávaly s Květou v pokoji, kde jsem usínala, a zpívaly. Vzpomínám si na tu píseň "Cestička k Mayrovce" o tom jak je ušlapaná a jak šla po ní dívenka uplakaná. Chápu, proč pláče - je jí líto té ušlapané cestičky. Dojímala mne i píseň "Hřbitove, hřbitove, zahrado zelená ... "  

"Květo leze tu mravenec!" "Tak ho zab!" Květa nebyla  na city, ani ke mně vřelé city nechovala. Možná někde vespod byla zlost chudé holky, která se musí od mládí sama živit, a navíc pečovat o bohatého zhýčkaného haranta, který byl pro ni prací navíc a kterého vychovávat nebylo jejím životním posláním. Uměla jsem být protivná. Jídlo bylo na lístky, příděly byly skromné, dospělí mi ze svých přilepšovali - a já jsem se ofrňovala a trpěla jsem nechutenstvím. "Tak jez, tobě to na tom talíři přibejvá!" hartusila Květa. Seděla jsem nad plným talířem už hodinu a cítila jsem k jídlu nepřekonatelný odpor. Zdálo se mi, že bych se zalkla, kdybych měla spolknout další sousto. Bylo to utrpení, byl to zoufalý boj. "Tak eště aspoň lžíci!" Ani tu lžíci jsem do sebe nemohla vpravit. Květa hartusila, máma byla zoufalá. Byla jsem čím dál bledší a hubenější, a pokud jsem kdy snědla něčeho víc, vyzvracela jsem to. Nebo zas mě sužovaly nekonečné a bolestivé průjmy. Máma šla Švédskou ulicí,  a všechny známé, které potkala, prosila s pláčem : "Modlete se za našeho Dorlíka!" Z neznámého důvodu se mi říkalo "Dorlík", to byla další hanba, zřejmě jsem byla cosi nepovedeného, divný tvor, holka kterou se marně pokoušejí předělat na kluka.
Někdy se našim podařilo získat na černém trhu nedostatkovou potravinu, třeba vajíčka. Květa pak měla za úkol denně mi jedno připravit - na měkko, volské oko, míchané ... vajíčka byla pochopitelně jen pro mne, ostatní se směli jen toužebně dívat. A já, místo abych si vajíček patřičně vážila, jenom jsem kňourala, že volské oko je tuhé. "Proč to nejde krájet," stěžovala jsem si. "Protože je to tuhý," odsekla Květa. "A proč je to tuhý?" "Protože to nejde krájet." Pořád panovalo nějaké napětí, nevůle, permanentní mrzutost, a zlost na obou stranách. A navrch ještě moje nechutenství, jako koruna všeho zlobení. 

Až teď, na stará kolena, si uvědomuju, že docela stejný postoj, jaký měla Květa ke mně, jsem zaujala já ke svým dětem. Ne že bych je nechtěla mít, chtěla jsem jich mít dokonce hodně, nic mi nebránilo mít je ráda - ale ten podtext, že to je únavná dřina, boj s někým kdo naschvál dělá vše jiné než by dělat měl, věčná a nesmyslná válka s neutuchajícím zlobením - to mi leželo v podvědomí a bezděčně jsem to okopírovala. Děti jaksi vždycky dělaly něco jiného než dělat měly, když měly jíst tak nejedly a s jídlem si hrály, když měly spát tak nespaly a skákaly po posteli, když se měly oblékat začaly své svršky vyhazovat do vzduchu, když si měly mýt ruce začaly po sobě cákat, hlavně když se někam spěchalo tak místo příprav na cestu začaly dělat vylomeniny,  nikdy se nechovaly předpisově, vždycky na moje slova zazněla odpověď "NE". Dodnes na mně leží jak můra vzpomínka na dávný konflikt, kdy jsem naplácala malé Lucince za to, že nechce jíst. Jak jsem na ni byla tvrdá a přísná v domnění, že se to má a že ji nesmím rozmazlit. Jak plakala, že nechce do školky. Aby tam chodila, to bylo hlavně Mirkovo přání, říkal že život je tvrdý a děti se musejí vychovávat taky tvrdě, aby v něm obstály. Ale já jsem taky už nemohla vydržet ten neustálý stereotyp - v psychologii se tomu říká přesycení podnětem. To že bylo doma pořád všecko jen na mně a Mirek mi nehodlal pomoct ani hnutím prstu, to že jsem byla s dětmi celý den a celý víkend, nebylo úniku a někdy už jsem měla pocit, že dál nemůžu. Ale ty výčitky trvají, ta svá selhání už neodčiním. Pod vším tím zlobením s dětmi ležel ten dávný pocit, který mi vštípila Květa.

Hospodyně nebraly vážně ten svět mužů, kteří umí jen hrát si na vojáky. Tíha světa ležela na nich. Kdyby už té války nechali. Co vědí o tom, jak je těžké sehnat jídlo a vyprat jim jejich prádlo v neckách. A kdo má pořád vymejšlet, co vařit? Ten problém nejčastěji vyřešily škubánky. Dnes, zítra, pozítří. Nenáviděla jsem škubánky. Všechno jídlo pro mne bylo mučení, ale ze všeho nejvíc ty lepivé, šedé, tuhé škubánky. Nebylo čím je mastit, ani čím sladit. Zapřísahala jsem se, že až budu velká, nikdy je vařit nebudu. Slibu jsem vskutku dostála, nikdy jsem se je nenaučila, a i když bych na ně později měla chuť, cosi ve mně se příčilo je zkusit.     

V zadním pokoji na stole měl táta rozevřený obří atlas. Na jednu z map si dělal tužkou čáry. "Co si to kreslíš," zajímala jsem se. "Fronty," vysvětlil táta. "Fronty? Někdo tam stojí fronty?" "Jiné fronty.Tomu bys nerozuměla." Květa mi obouvala boty, posadila mě na stůl, doprostřed obří mapy. "Akorát na frontu!" smála se. Mají to ti mužští starosti, myslela si Květa. My se celý den  pachtíme, staráme, a oni - jen války a mapy. Kreslit si fronty!

Byl kdysi takový kreslený vtip : zuří bitva, jednoho vojáka táhne žena pryč a láteří : "Dobytek řve hlady, já nemám co přiložit do kamen, děti si nevědí rady s úkolama - a ty si tady takhle blbneš!" Tak nějak se tenkrát dívaly hospodyně na mužský svět - vlastně právem.

Každé dopoledne jsme s Květou vážily cestu přes zahradu k vratům, vybrat "kaslík". Květa prahla po dopisech, a už z dálky se ve schránce cosi bělalo, což Květu dobře naladilo. Ale když jsme došly až dolů, našla Květa ve schránce obyčejně jen hrst letáků. "Zas jen reklamy," řekla zklamaně, a dala mi je k prohlížení. "Zas jen leklamy," opakovala jsem po Květě a nesla jsem si je, když jsme zas kráčely cestou do kopce k vile. Byly to reklamy na léky, které posílaly farmaceutické firmy soukromým lékařům. Obrázky na nich bývaly nudné, obvykle to byly jen nějaké ampulky, lahvičky a tabletky. 
Zajímavější byl diář firmy Remed, kde  u každého dne byla reklama na lék a u ní obrázek - u léku na bolení v krku tam byla žirafa s ovázaným krkem, u prostředku k vyvolání porodních bolestí bylo kladívko, kterak rozbíjí vajíčko - a z něj vyskakuje kuře. Nebo reklama na rostlinné projímadlo - kytička s klíčem v ruce kamsi utíká. Ten diář jsem obvykle dostávala, abych si do něj kreslila. Uměla jsem kreslit dost brzy - ve srovnání třeba s Jeníčkem Blažků. Moje první kresba bylo několik hroudovitých útvarů, propojených čárou. Co to je? To jsou sáňky, jak jsme si je svázali a udělali vláček. Potom jsem dělala podivné panáky - obrácené písmeno "U" s obličejem. K tomu jsem připisovala svůj oblíbený nápís : OTTA.  

Jednou, to už jsem byla větší, jsem nakreslila krásný zámek se spoustou věží a oken, slavnostně vyzdobený. Z každé věže a z každého okna vlál dlouhý prapor. Jak jinak kreslit prapory než tak, jak vypadají? Udělala jsem takové, jaké  jsem  vídala na ulicích - s hákovým křížem. Máma, která mívala moje obrázky ráda, připisovala k nim datum a schovávala je, se zamračila: "To není hezký obrázek," řekla, otevřela kamna Clubky a hodila ho do do nich. Svou telepatií jsem vytušila i to, proč se mámě obrázek nelíbil, i to, že se to nikde nesmí říkat nahlas. Škoda, že tahle schopnost vnímání s věkem vymizí. Obrázku mi líto nebylo, došlo mi, že hákové kříže se prostě nesmějí kreslit. Je to cosi ošklivého, zlého a nenáviděného, ale je to mocné, nemůžeme proti tomu nic dělat, rozhodně to nesmíme kreslit, ale také to nikde nesmíme říkat. 

Jindy zas přišla babička na návštěvu a máma se jí ptala, jsou-li na domech vyvěšené prápory, byl asi nějaký svátek. "Jsou," pokývala hlavou babička. "Budem ho muset taky vyvěsit. A vystrčily z okna veliký prapor s hákovým křížem. Přivřely ho křídly okna, tak, už je to. Nijak se netvářily a nic neříkaly, ale ta nechuť a ten odpor z nich přímo zářily. 

Byl to nesnadný úkol, žít a nenarazit, žít v souladu se svědomím a zachovat si své bezpečí. Vychovávat děti a zamlčovat jim zásadní věci. Panoval všeobjímající strach, aby se člověk někde nepodřekl a aby děti někde něco neprokecly. Komolil rodičovská poučení o světě, mrzačil konverzaci těch, kdo se neznali a měli spolu strávit společné chvíle v čekárně u lékaře nebo ve vlaku, otravoval ovzduší veřejných míst. Jak vychovávat děti, mají-li být vedeny k pravdě, dobru, čestnosti - nesmějí-li současně o této pravdě mluvit? Byly tu stálé problémy co dětem říct a co jim neříct, jak jim uchovat charakter a jak jim současně neznesnadnit či zachránit život. Kam až smíme jít s přetvářkou a jak daleko smíme jít se lží, kdy mluvit pravdu i za cenu průšvihu. Slušní lidé, kteří nebyli revolucionářské nátury, přežívali obvykle tak, že se přikrčili a mlčeli. Nevyčnívat, nebýt viděn, nedělat nic pro ani proti. Žít si pravdivě ve svém nitru a svou vnější tvář obětovat přetvářce pokud možno co nejméně. Za Němců, a potom za komunistů, skoro padesát let, bylo nutno dětem víc či míň lámat charakter a mrzačit jejich vrozený cit pro život v pravdě, pro spravedlnost a dobro. Nebo nemrzačit - a potom riskovat život. Později riskovat už jen ztrátu zaměstnání, možnost studovat či jezdit do ciziny, ale byly i doby, kdy vskutku šlo o život.  

Nějak se žít muselo. Kdesi někoho mučí a popravují - ale co můžeme dělat? Jdeme nakoupit, vystojíme frontu, usoužené hospodyně se zastaví na ulici na kus řeči. Děti poskakují kolem nich, lezou po plotě, dovádějí. "Co budete vařit?" "Asi udělám škubánky. Slyšela jste o tom pérákovi?" "Vy tomu věříte?" "Ale dyť prej ho viděli!" "A víte, že od nového roku bude zákaz chovat doma slepice?" "A slyšela jste, čím si budem mazat chleba? Budem si na ten starej tvrdej mazat ten novej mazlavej!" "To je dobrý!" Hlasy se ztiší, oči se kradmo ohlížejí. Stojí v omšelých kabátech, přešitých a obrácených (to ta odřená strana tkaniny přijde dovnitř a kabát je jak nový), stojí s nákupníma taškama ve kterých jako poklad nesou kus mazlavého chleba. Dělají co mohou, chtějí žít.   
Žít, ale pokud možno nenápadně, mlčky, potichu a neviditelně. Nevyčnívat z řady, nevybíhat z fronty, neupozornit na sebe, čekat, přežívat. Občas se s hrůzou šeptá, že toho a toho zatklo Gestapo. Znamená to zmizení někam, odkud není návratu. Mučení, popraviště. Zastřelení celé rodiny. Slovo Gestapo se vyslovuje šeptem a je strašnější než "ďábel".
Zvykli jsme si, ohnuli jsme hřbety, naučili jsme se přežívat. Za komunistů se to hodilo. Nebylo nám později za těžko jít na prvního máje do průvodu, psát slohovou práci o Vítězném únoru a nebo odsoudit Slánského a jeho bandu. A myslet si při tom svoje. Zanechalo těch padesát let stopu na tváři národa? Poznamenalo nás lhaní, uhýbání, švejkování? Jak koho.

Němci zatkli tátova kolegu s manželkou. Doma zůstala babička s dětmi, bez prostředků, jen se strachem, co bude dál. Po celou válku jim táta chodil házet do schránky peníze. Kolik? "No, kolik jsem mohl, někdy víc, někdy míň."
Ke konci války vyprávěl táta, jak jiný jeho kolega přišel jednou do práce, rozzářený a šťastný. Radostně všem oznamoval: "Nic nemáme - o všecko jsme přišli, všecko shořelo..." Žil v Brně, kde měl krásnou vilu, plnou starožitností a cenných obrazů, sbíral prý české kubisty. (Byly to doby, kdy bylo možno koupit si obraz Josefa Čapka nebo Emila Filly.) Měl také početnou rodinu, a všichni žili v té vile. Za náletu na Brno se stalo, že byla jejich vila vybombardovaná a celá vyhořela. A nikdo z rodiny náhodou nebyl doma. Pozvolna se potom u těch trosek scházeli a trnuli strachem, kdo z nich tam zůstal - sejdou-li se všichni. A když se ukázalo, že jsou všichni naživu a náhodou nikdo z nich nebyl v osudném okamžiku doma, plakali radostí, šťastně se objímali, a na majetku jim nezáleželo. A otec pak přišel v Praze do práce, jásal, všem radostně oznamoval : "Nic nemáme, o všecko jsme přišli, všecko shořelo..." a zářil štěstím.

Taky táta vyprávěl, jak za Němců, když míval službu v nemocnici, mrkli v určitou hodinu na sebe někteří lékaři a řekli, že jdou zkontrolovat ty testy. Sešli se pak v tajném kamrlíku u rádia a poslouchali Londýn. Tehdy šlo o život, přesto se udavačů nebáli, bylo celkem jasné, kdo je nepřítel. Češi drželi při sobě, a pokud byl mezi nimi kolaborant, brzy se profláknul. To až za komunistů stáli Češi proti Čechům a nebylo bezpečné poznávací znamení, kdo je udavač. Tehdy nastala doba, kdy se báli pro jistotu všichni všech a každý se měl před každým na pozoru. Dětem se denně vštěpovala zásada: "Hlavně před nikým, koho neznáš, NIC neříkej!"

Květa odcházela s Máňou večer do biografu. "Jak se ten film jmenuje," ptám se. "Paklíč," říká Květa. "A co je to paklíč?" "Takovej klíč, co otevře všechny zámky." To musí být šikovná věc, myslím si. Proč se místo obyčejných klíčů nedělají jenom samé paklíče, ušetřilo by to lidem hodně práce a starostí.

"A jak vypadá svět?" ptám se Květy. "Svět je kulatej." Květa vezme kus papíru a kreslí kruh, aby mi svět znázornila. "A kde je moře?" "No takhle tady" - Květa kreslí po stranách vedle kruhu svislé čáry. "Ono to moře někde lítá?" Květa neví. Je to záhada. Vysvětluju si to tak, že ta zeměkoule po tom moři asi plave. Ale proč ho potom Květa kreslí po stranách? Vesmír je plný záhad.  
Škoda, že právě v době, kdy měl můj mozek nejvíc kapacity pobrat vše, co viděl a slyšel, byl živen nejasnými obrázky zeměkoulí a přihlouplými říkankami. "Uhm aha co to máš? uhm aha fajfku, uhm aha kdes ji vzal? uhm aha v krámku." 
A nebo: "Tiše tiše, blecha spí, kdo ji vzbudí, toho sní." A jiná : "Dobrou noc, pytel blech na pomoc, pytel švábů do rukávů, pytel štěnic do nohavic." A ještě jiná :"Co bude k snídani? Hrníček mazání. Co bude k obědu? Hrníček od medu. Co bude k večeři? Hrníček od peří." "Jedem s medem!" Některé Květiny průpovídky byly i  vtipné, na můj příkaz "Dej mi!" se odpovídalo "Dejmy jsou v komíně!" a když jsem za cosi zasloužila pochvalu, říkávala Květa : "Kam to zapsat? černou křídou do komína!" Když jsem někde překážela: "Jdi mi z vlny do bavlny!" Když jsem se bála, že odněkud spadnu: "No co, nahoru nepoletíš, dole tě najdeme."  Horší bylo, když nemohla Květa rozvázat uzel a nešla mi tak svlíknout nějaká část oblečení. "Budem ti muset uříznout hlavu," prohodila, když marně zápolila se zauzlovanou vázačkou u krku. A nebo : "Budem ti muset uříznout nohu", když byly zadrhlé tkaničky u boty. Vždycky jsem tomu věřila, oblečení je zřejmě velmi cenná věc. Jak mi tu nohu budou uřezávat, doma - a nebo na polyklinice? Na štěstí se uzel vždycky podařilo rozvázat. 

Květa mne příliš ráda neměla, vcelku mě trpěla, ale vřelé city nechovala.
Když se narodila Ivanka, to potom bylo něco jiného, tu Květa pokládala za svou a velmi ji protěžovala. Dětská postýlka stála uprostřed kuchyně, zlatovlasý cvalík se v ní spokojeně převaloval, já jsem se tu cítila jaksi přebytečná. "Nedělej to, Ivance to vadí, nekřič, Ivanku to ruší." Přesně jsem zaznamenávala ten rozdíl, jakým brala Květa mne a Ivanku, ale vnímala jsem ho jako samozřejmost a nepozastavovala jsem se nad ním. 

Ale když byla Ivanka větší, taky s ní Květa občas vedla tuhé boje. Ivanka uměla velmi paličatě prosazovat svou vůli, vzpomínám si na časté zápasy při krmení, na Ivančiny zuby zarputile zaťaté a na Květu, kterak jí je zuřivě a marně páčila lžící. 
Jindy zas byla Ivanka sladká jak andílek, plná lásky ke zvířátkům, plná něhy k celému světu.

U Květy se hlavně muselo POSLOUCHAT. Největším zločinem byla neposlušnost. Dítě smí mít jen ta přání, ty myšlenky, ty zábavy, které jsou dospělými schválené. Smí konat jen ty činnosti, které jsou dovolené. Největším proviněním je mít svou vůli. Vždycky jsem tento názor pokládala za rozumný - do doby, než jsem si v časopise Děti a my přečetla článek "O výchově k neposlušnosti" - tam psali, že dozorci v koncentrácích byli vlastně jen velmi poslušní lidé, kteří jen plnili rozkazy.  

Ale často se mi Květiny příkazy zdály nesmyslné. Svou zlost a křivdu jsem si později vylévala na Ivance. Domnívala jsem se, že tak jako já musím poslouchat Květu, musí poslouchat Ivanka mne. Týrala jsem ji a terorizovala, vždycky jsem si našla pro svoje jednání omluvu, a to bezbranné dobromyslné dítě přijímalo můj teror asi tak, jako já Květin. S brekem, bezmocně, a s pocitem, že v poroučet smí ten, kdo je větší.

Nepředávat černou štafetu dál, zadržet zlo u sebe! Neubližovat, protože nám bylo ublíženo! Moje Lucinka posadila svou panenku na židli, panenka se převážila a spadla. Myslela jsem, že ji bude litovat, ale Lucinka na ni zle vyjela : "Neumíš se držet?" Jiné holčičky byly ke svým panenkám něžné, Lucinka ty svoje přísně peskovala. Viděla jsem se jak v zrcadle. Ubližovala jsem, protože mi bylo ublíženo - je to však dostatečná omluva?

Někdy jsem ovšem byla i chorobně lítostivá, dojímaly mne osudy předmětů - třeba bačkor: pokorně sloužily, a když dosloužily a roztrhaly se - putují do popelnice. Takový nevděk! Když jsem dostala bačkory nové, slíbila jsem jim, že je nikdy nevyhodím, a láskyplně jsem je večer ukládala k posteli. Nebojte se, ubožátka, mám vás ráda. Stalo se, že rodiče koupili v Družstevní práci knihovničku, která nevydržela nápor knih a začala se hroutit a rozpadat. Rodiče se zlobili, jaký je to mizerný výrobek, a tu mi bylo té knihovny převelice líto a brečela jsem nad ní. Stála mlčky, zahanbeně, smutně a zdrceně - nemohla se bránit a lidé jí zle vyčítali, že je mizerná, špatná, fórová. Brečela jsem a hladila jsem ji : nezlob se, knihovno, odpust nám to. 

V životě jsem vždycky "poslouchala", ale jen na oko, pokoutně jsem si dělala co jsem chtěla. Spíš jsem se přikrčila, než abych udeřila, spíš jsem fixlovala, než abych jednala na rovinu. Vzdala jsem boj dřív než začal, švejkovala jsem, předstírala, a myslela jsem si svoje. Poslušnost není tou nejvyšší metou ve výchově. Dítě by asi měla vychovávat osoba, která ho vskutku miluje, ne ta která má výchovu jen navíc a nemá ji v popisu práce. Květa mě příliš v lásce neměla. Milovala nás naše máma? Určitě - ale byla to láska složitá, nejednoznačná, plná temných oklik a slepých uliček, i pro mámu jsme bývali přítěží. Brzda v rozletu, klacek pod nohy, ke všemu holky. Ke všemu jsem byla docela jiná, než jaká jsem měla být: bojácná, nesamostatná, zasněná, duchem nepřítomná, loudavá, nebystrá a nepohotová. Neschopná o cokoliv se postarat, cokoliv zařídit. Nikdy jsem nevěděla co říct, když se mne dospělí ptali co dělám a jak se těším do školy. Mezi dětmi jsem se neuměla prosadit. Neuměla jsem se usmívat na lidi a neuměla jsem s nimi komunikovat. Mámě to všechno šlo strašlivě na nervy, křičela a křičela v domnění, že mne napraví a vylepší. Nechápala, jak je možné, že ona tak skvělá a dokonalá má tak nemožné dítě. Tupé, ke světu nevšímavé, nedbalé, netečné, zasněné, nic nechápající, po Praze netrefící. Nenapravila mne, vypěstovala jen úzkost, neurózu a tiky, což bylo dalším důvodem k výtkám a křiku. Tikům říkala zlozvyky a myslela, že nejlíp mě vyléčí zesměšňováním a a dalším křikem. Možná, že kdybych byla hyperaktivní, zbrklá, mazaná, protřelá, a egoisticky vychytralá, že by to bylo vadilo taky. Možná tu nebyla hlavní závadou moje povaha, ale vůbec moje existence. Věděla, že je sice třeba mít děti - ale ty hrozné potíže s nimi! Jen práce, starosti, zlobení, nerváky - svět není dobře zařízen. A ke všemu je válka. Jisté je, že ani mámě, ani Květě  jsem se taková, jaká jsem byla, nezavděčila.   

Ke všem strachům a úzkostem, ke všem špatnostem a všemu zlobení se přidalo ještě neovladatelné škubání hlavou a rukama, hekání, poruchy řeči a kdejaké zlozvyky, a všechno sloužilo jako další důkaz mojí špatnosti, směšnosti, slabosti, nekázně a nepevné vůle. "Chápeš už konečně, že z tebe nemůžu mít žádnou radost? Kdyby tys byla jiná, lepší, chytřejší, šikovnější, ukázněná, rozumná, kdybys nebyla mouchy snězte si mě, kdyby ses trochu líp chovala před lidma a kdybys nedělala ostudu..." Ale byla jsem přitroublá, zasněná, nepohotová, neukázněná, nerozumná, před lidmi jsem prašpatně reprezentovala a ke všemu sebou směšně škubu...vleču si tu méněcennost od těch dob životem jak kouli na noze, s pocity méněcenného zmetka, a řeším to škubáním, ošíváním  a breptáním. A co je nejhorší - všechnu tu pokřivenost předávám svým dětem.
Máma chtěla mít děti vzorné, reprezentující, bystré, pohotově odpovídající na dotaz, veselé, chytré a na lidi se usmívající, místo toho měla jen dvě nevydařené holky, cítila lítost nad naším neblahým předurčením, občas zlost na naši neženskou hranatost a jindy zase měla hrůzu, aby se z nás nestaly zmalované fifleny.
Zlost, nechuť, neláska, zklamání, jindy zas vřelá láska a horoucí něha, všecko se mísilo a pronikalo na povrch v v neustále se měnících seskupeních, nikdy zcela jasných a vždycky nevypočitatelných. Chvíli rozhořčená, usoužená, rozčílená, uštvaná, stresovaná náporem povinností - a jindy zas dobromyslně veselá, dělající si ze své letory legraci. Takto veselá se obvykle jevila mým kamarádkám - ty ji znaly jen z té přátelské a snášenlivé stránky, velmi si jí vážily a záviděly mi ji.

Milovala nás, to určitě, nemilovat svoje dítě vášnivě a obětavě by byla pokládala za hřích. Ale tu svoji oběť nám uměla osladit a naservírovat tak, že bychom byli raději žili bez toho jejího obětování a drásavého sebetrýznění. Milovala svoje děti, ale současně je vnímala jako břemeno, kouli na noze, nutné zlo.
Uměla být báječná. Veselá, milá, vtipná, plná pochopení, stále nakloněná konat dobré skutky. Uměla pomoct tam, kde to bylo zapotřebí - ne kde se to právě jí hodilo. Moje spolužačky ji zbožňovaly. V bandě ji všichni uznávali. Uměla být skvělá. A uměla být i hrozná, zlá, zaťatá, temně nenávidějící, posedlá náboženským fanatizmem. ("Svatá inkvizice mě opéká na rožni, aby mě obrátila na víru" vyjádřila se Ivana.) 
"To já jsem NIKDY takováhle nebyla!" křičívala máma s důrazem na to "nikdy". Snad tu větu pokládala za jeden z neúčinnějších výchovných prostředků. Srovnávala svoje dětství s mým a já jsem z toho vyšla hanebně. Žiju si jak v bavlnce, všechno za mne udělá ona - a jak se odvděčuju? Tím, že jsem horší a horší. Další pádný prostředek k mojí nápravě bylo neustálé nabádání, ať se podívám na jiné děti. Všechny děti co jich bylo kolem, Tesaříci, Zbraslavští, všechny moje spolužačky, děti z ulice - všechny mi byly předloženy ke srovnání a vždy to vyznělo v můj skličující, tragický a donebevolající neprospěch. Mazala mi chleba do školy, máslem a sýrem, starala se o to abych měla hodnotnou a chutnou svačinu, a provázela to dennodenním křikem: "Všechny děti už si tohle dělají samy, jen ty nevíš ani, kde máme doma chleba." To jsem sice věděla, ale jinak jsem se příliš  nesnažila se o své svačiny postarat. "Notak mi  řekni, co mám dělat," zakňourala jsem posléze ustrašeně. "Než bych ti měla pořád všechno řikat, to to radši udělám sama! Už bys to měla dávno vědět!" Vše končívalo tím, že jsem se rozbrečela. "Nebreč a polepši se!" To se řekne - ale jak se mám polepšit? Nejlepší bylo nechat věci jít dál svou cestou, být hrozná a smířit se s tím, to bylo jaksi nejjednodušší. Když byl doma táta, mírně ji chlácholil, ale máma většinou překřičela i jeho. Nakonec jí musel dát za pravdu, že jsme všichni hrozní. Možná i proto chodíval někdy domů tak pozdě.

Máma byla vytesaná statně, pevně a neochvějně jak barokní socha. Roucho vlaje všemi směry, ale gesto ukazuje jediným možným směrem - k nebi. Žádná neurčitost a nejistota, žádné váhání a tázání. To jen její děti (hlavně tedy já) jsou váhavé, ustrašené, úzkostlivé a poddajné třtiny. Máma vždycky věděla, kde je ona správná a jediná pravda a byla vždy ochotná bít se za ni jak lvice. Trochu tak patřila k těm křesťanům, o nichž Havel říká, že odjakživa a napořád vědí, kde je pravda, a jsou proto vyvázáni z obtížného úkolu myslet. Mámě dávalo jistotu její pravdy náboženství. Bývalo obtížné se s ní o pravdě a nepravdě dohodnout. Ale oplývala i velikou dobrotou srdce, a tu v ní taky podporovala náboženská víra. Její výraz, její gesta, slova, názory - vše bylo jednoznačné a v souladu. Měla sebejistotu člověka, který skálopevně věří a skálopevně ví, že jen jeho víra je pravá. Snad to bylo i jejím povoláním - lékař musí mít jistotu, důvěra pacienta je důležitou součástí léčby. 

Táta byl skeptik a přikláněl se k názoru "vím, že nic nevím". Máma věděla, že ví. Nebo spíš věřila, že ví. Táta mnoho četl, přemýšlel, byl vždy ochoten popřát sluchu i jiným vírám než je křesťanství, jiným názorům a myšlenkám. Mámu jiné víry zlobily a znepokojovaly, ale jindy se zas přikláněla k ekumenickým snahám. Babička Roháčová ještě pokládala za hřích účastnit se třeba českobratrské bohoslužby nebo nedejbůh vstoupit do synagogy, to máma už ne. 

Vypadalo to, že dospělí mají pravdu vždy a děti nikdy. Dospělí jsou vždy dokonalí, zato děti jsou velmi nedokonalé. Než dosáhnou dospělosti, budou se muset patrně od základů změnit. (Proto mě velice udivilo, že když jsem se v tom jejich světě konečně octla, shledala jsem je často velmi nedokonalými. Podváděli, kradli, lhali, ba co hůř - vraždili, a všechny špatnosti vykonávali mnohem rafinovaněji a zručněji než děti.) To jsem ale zatím netušila. Zatím jsem žila s vědomím, že jsem velice špatná a budu se muset moc a moc polepšovat, než budu smět vejít do světa dospělých.  

Bývala jsem dítě hubené, stále nemocné, ukňourané, ustrašené, vyhýbající se boji o život a zdravému zápasu o místo na slunci. Současně jsem se vždy snažila se zalíbit a zavděčit, toužila jsem po pochvale vzorného dítka a pilné žákyně. Moje povolnost, apatie, školometství, ustrašenost, podřídivost i touha po vzornosti mámě dílem vyhovovaly a dílem šly na nervy. Dělalo jí dobře mít mě v moci, pod ochranou, v posteli, spoutanou obklady a diathermií, poslušnou a ovládnutou až do nejzazších koutů mozkových závitů. A současně jí vadila moje plachost, stydlivost, neschopnost se prosadit, přitroublost při jednání s lidmi, důvěřivost i společenská neohrabanost. "Kdyby tys byla jiná!" říkávala toužebně a dávala mi za příklad všechny děti, které se v blízkém i vzdáleném okolí vyskytovaly. Bystré, průbojné, pohotové, šikovné, ty které není nutno do ničeho strkat, které se dovedou s úhoří mrštností pohybovat životem - občas to byly i děti problematické, ale co na tom, všecky byly vždycky lepší než já. Vmanévrovala mě do nikdy nekončícího pocitu provinilosti, ndostatečnosti, hlouposti a neschopnosti, což ovšem nechtěla, ona jen chtěla, abych byla lepší.  

Tátův vztah k dětem byl bezproblémový. Tátu jsem milovala, jeho jsem se nebála a od něj jsem se vždycky dočkala jen klidné přímočaré lásky, ničím nepodmíněné a nezakalené. U táty bylo bezpečí, jeho osoba skýtala jakousi neviditelnou ochranu. Jednou, to jsem ještě nechodila do školy, jsem mu řekla, že ho mám radši než mámu. Myslela jsem, že mu tím udělám radost - ale kupodivu se jenom divil. "Ták? A proč?" A nebyl rád, jak jsem čekala. Říkal, že musím mít ráda mámu stejně jako jeho. Ale jak jsem ji měla mít stejně ráda, když pořád jen křičela? 

Jindy jsem jako útlé batole chtěla udělat tátovi radost : věděla jsem, že má rád známky a chtěla jsem mu jeho sbírku rozmnožit. Vzala jsem hrst známek, které ležely na stole, usadila jsem se na koberci a s radostným prozpěvováním "Tuhala - tuhala!" jsem vyráběla z jedné známky dvě, někdy i čtyři. Tušila jsem, že pro sběratele má význam hlavně množství - čím víc, tím líp. Z několika málo známek jich tu byla rázem hromada. Táta bude mít určitě radost! Náhle se strhl povyk a známky mi byly zabaveny. Mámě na nich nezáleží - to jsem věděla, ale proč není rád táta? Nebyl. Přesto se nerozčílil, ani mě nepotrestal, jen se potom příhoda mnohokrát vyprávěla, nakonec dokonce se smíchem, hlavně ten popěvek "tuhala, tuhala" byl často vzpomínán.  "A byly to cenné známky?" ptala jsem se později. "No, byly," povzdechl si táta.

Táta přicházel domů až večer, vlastně jsem ho vídala dost málo, nejmíň ze všech lidí kolem. Svým příchodem vnesl do našeho domova klid a mír. Najednou se vyjasnilo, vše bylo jaksi jednodušší, problémy se vyřešily, napětí opadlo. Byla pohoda, bylo i veselo. Všecky úzkosti a trampoty byly pryč. Táta mi zajistil šťastné dětství, i když jsem ho vídala tak málo.

Pracoval na polyklinice (ano, "Y" podle "polys") v Myslíkově ulici, někdy jsme mu tam s Květou vozívaly v poledne oběd. Polyklinika byla ponurá budova, chodili tam vážní lékaři v bílých pláštích, jedním z nich byl táta. Přebíral od Květy kastrolky, usmíval se na mne, ale neměl mnoho času na hovor. Všude tu panovala zvláštní výhružná vůně a odněkud hrozilo tajemné nebezpečí. Zejména telefon byl strašný. Byl to velmi mohutný aparát s těžkým obřím sluchátkem a bytelným podstavcem, a nezvonil, nýbrž vydával děsivý zvuk : hlomoz, rachot, drnčení a vrčení, všechno najednou, kravál jak o posledním soudu. Cestou domů jsem si libovala, jak náš telefon doma je hodnej. "Takovej zlej telefon bysme mít nechtěli - viď Květo - to bysme ho odnesli daleko, až na ulici." 

Byla jsem dítě hubené a stále nemocné, krom léčení někdy řešila mé choroby máma i pláčem a modlením, a když potkala na ulici někoho známého, úpěnlivě prosila : "Modlete se za našeho Dorlíka!"  Jindy bylo nutno mě vyšetřovat, tak jsem musela někdy na polykliniku na rentgen. Zpočátku mě rentgen děsil, jako všechno léčení, ať už bolelo či ne. Ale táta mi udělal vyšetřování zábavným. Vzali jsme si s sebou panenku nebo medvídka a taky jsme je zrentgenovali. Velice mě to bavilo, bylo to úžasné - vidět, co to vlastně v  medvídkovi bručí a v panence pláče. Trochu mě to smiřovalo s tou hrůzou, a prohlížení medvědích či panenčích útrob mě nadchlo. Zařízení vydávající zvuky se mi pokaždé jevilo zcela jiné, podivuhodné a velmi složité. Zase jsem asi viděla víc, než co bylo ve skutečnosti ke spatření. Zjevily se mi hodinové stroje, řady činelů, malé hudební nástroje, složitá mechanika a vůbec prapodivné ústrojí, které by mělo vydávat onačejší hlasy než prosté medvědí bručení a panenčí plakání.  Tenkrát se o škodlivosti rentgenu mnoho nevědělo, a tak bylo možno si s ním chvíli pohrát - táta mi předváděl kostru - když si za matnici sám vlezl, a mohla jsem se dívat i na svou ruku. Snímkování tenkrát neexistovalo, pacient stál za bílou matnicí, jeho prosvícený obraz se na ni promítal a lékaři ho vyzývali : "otočte se - zdvihněte ruku - nadýchněte se ..." a při tom se radili, ukazovali si na desku, dohadovali se, a rentgen svítil a svítil. (Takže pokud jsem na rentgenu řvala strachy, bylo to vlastně právem.)
Děsilo mě víc věcí. Kromě sirén a ventilátorů i hudba. Když od někud zaznívala muzika, měla jsem nutkání se rozbrečet - nevím proč. A to nejen smutná hudba, mohla to být i břeskná dechovka. Vydrželo mi to až do puberty, později jsem to rozrušení utajila a skryla, ale někdy jsem měla co dělat, aby okolí nic nepoznalo.

Táta nás vychovával v zásadách humanity, ušlechtilosti, křesťanské morálky. Jeho svět byly knihy, hloubka ducha, jemnost, noblesa, vzdělanost. V něm žil, vzdálen realitě světa vezdejšího. Vedl nás k poctivosti za každou cenu, ať už se o tom lidé dozvědí nebo nedozvědí. "Bejt hodnej - i když se nikdo nedívá." Žít řádně nikoli pro pochvalu okolního světa, ale pro vlastní uspokojení.  Učil nás, že při každém sporu s lidmi máme nejdřív hledat chybu v sobě. Učil nás, že za každé napomenutí máme být vděčni a potom že má následovat přemýšlení o sobě. Nejdřív hledat břevno v oku svém, nejdřív napravovat sebe. 
Nikdy nezastával ten nesnesitelný postoj "my lepší lidi". Nikdy v nikom neviděl kohosi "horšího", vnímal lidi tak, jakoby si všichni byli rovni, a vesměs byli bez chyby. Snad lidská selhání  nerozpoznal, snad ani nechtěl.   
Nás děti měl rád, vřele a jednou provždy. Láskou, kterou nic nenaruší. Ať bychom udělali cokoliv, měl by nás vždycky rád - jsme jeho děti a to stačí. Ne že ho nemrzely naše poklesky. Ale jeho láskou to neotřáslo.

Ve vile Excelsior si pronajali moji rodiče kromě bytu v patře i dvě místnosti v přízemí - máma tu měla ordinaci a čekárnu. Ordinace byla hezká, přívětivá místnost, vcházelo se do ní jednak z temné čekárny, stíněné verandou a zařízené temným secesním nábytkem, jednak dveřmi pod schody. Jako dítě jsem sem občas za mámou pronikla a jednou jsem spatřila obří zadek pacientky, která právě dostávala injekci. Pak mi bylo důrazně vysvětleno, že se do ordinace jen tak nechodí. V patře pak měli rodiče pronajatý třípokojový byt s velikou verandou. Ve zbylých místnostech v přízemí bydleli Rakovi, měli jen kuchyň a pokoj, ale jaksi jim to stačilo. V těch dobách lidé netoužili po velkých bytech, raději ušetřili za nájem.  Pan Rak byl švec a paní Raková dělala správcovou, patřičně přísnou, ale v podstatě byla dobrosrdečná. Měli dvě děti - Mirka a Věru, z obou se stali zapálení komunisti. Ale zatím ještě chodili do školy. 
Ve vile před námi bydleli Opitzovi, odehrála se tu jakási tragédie o které se nemluvilo. Opitzovi byli prý velcí podivíni. Odmítli dát zavést elektřinu, tu sem museli zavádět až moji rodiče. Jeden z Opitzových byl filozof a psal knihy, které prý nebylo možno číst, jiný byl badatel, botanik, sběratel  učenec a výzkumník, zůstaly tu po něm veliké sbírky. Ale teď jsme tu my, naše rodina, a budou se tu odvíjet naše životy. Občas trochu chaoticky, zbrkle, neuroticky, ale nakonec docela šťastně.

Byla jsem šťastná, že bydlíme ve vile se zahradou. Nemohla jsem pochopit, jak může někdo bydlet v činžáku a nezoufat si. Dlouhá léta jsem to nechápala. Vyjde z bytu na temnou chodbu, sejde schodiště - a za domovními vraty je chodník. Nikde tráva, natož květinka. Jak může někomu nevadit, že vyjde z domova a stojí na ulici. Velice jsem litovala Jordánka, že žije na Jungmannově náměstí. Sice se chlubil, že po něm jezdí na koloběžce - ale mně to připadalo truchlivé. Cožpak někoho může bavit jezdit po náměstí, kde nejsou stromy? Divila jsem se spolužačkám z činžáků, že pokládají svůj život za snesitelný, když znají kolem domova jen ulici a nanejvíš ohavný dvorek ve vnitrobloku. I děti Tesařovy bydlely v činžáku ve Všehrdce, a tak k nám rády chodily na návštěvu, jen bylo z jara trochu teplo, přišly si hrát  na zahradu, třeba každý den.   
Bydlet ve vile bylo přáním naší mámy - ta vždycky říkala, že po takovém bydlení toužila. Nebylo to z nějakého snobství. Vyrostla ve Všehrdce a vždycky si přála mít zahradu. Milovala přírodu, květiny, zvířata. Kupovala si atlasy a znala květiny, stromy, motýly i ptáky podle jmen, učila je poznávat taky nás. Tátovi to myslím bylo jedno, ten taky vyrostl v činžáku, ve Wenzigově ulici na Vinohradech, ale na přírodu nijak vysazen nebyl. Byl rád doma, měl rád svoje knihy, sbírky, starý nábytek, obrazy, zbraně na stěnách, starožitnosti, artefakty. Procházky přírodou jeho koníčkem nebyly, raději měl město, architekturu, památky. Měl neomylný vkus, do bytu by si nikdy nedal nic podezřelého natož nevkusného, dokázal rozpoznat umění i tam, kde ho jiní lidé zatím neviděli. Koupil Lhotákův obraz v době, kdy ještě dávno nebyl Lhoták slavný a nikdo ho neznal. Bylo mu jedno, bydlí-li ve vile nebo v činžáku, každý byt uměl zařídit útulně a vkusně. 

Moje nejrannější vzpomínky, ty ze starého bytu, i z vily Excelsior, se vesměs týkají táty, nebo Květy. Ty na tátu jsou prozářeny klidem, mírem, pohodou a jeho laskavou povahou. Vždycky nám uměl vnést poezii do života, ke každé situaci uměl říct něco zajímavého, nenásilně poučit tak, abychom poučení vnímali jako zábavu, vždycky znal něco navíc, nikdy zbytečně nenapomínal, svoje děti vychovával dobrým příkladem. 
Večer se vrátil z polykliniky a z našeho bytu se tím okamžikem stal domov. Dodnes nevím, jak to dělal - do míst, kam vkročil, vnášel mír, jas a jakousi hřejivost. Najednou nebylo čeho se bát, všem bylo milo a veselo, nikdo neměl potřebu negativních pocitů. Najednou panovala pohoda, byl klid a bylo veselo,  prostíralo se k večeři, v zimě v kuchyni a v létě na verandě, Květa zašla k panu Zrůbkovi pro pivo, později jsem tam chodívala i já. Válečné večeře bývaly chudé, ale to mne nikterak nezneklidňovalo, jídlo mi bylo lhostejné, pokud ne přímo protivné. Hlavně, že byl doma táta, že jsme všichni v poklidu seděli kolem stolu.   

Na mámu z těch raných dob vlastně vůbec žádné vzpomínky nemám. Jen na její křik, ozývající se odněkud z ordinace, když se rozčilovala nad neukázněným pacientem. Utkvělo mi, že se stále zlobí. Přesto ji měli pacienti rádi, snad její energie a sebejistota působily uklidňujícím dojmem. Naše služebná Květa k ní zaujímala uctivý postoj podřízené osoby a já jsem tento postoj přejímala. K tátovi měla Květa vztah taky uctivý, ale toho jsem vnímala jako bytost přátelskou, s ním mě vázalo neviditelné pouto. Byl sice po celý den pryč, kdesi na polyklinice, ale přesto mi byl ze všech nejbližší. 

Máma po zahájení lékařské praxe brzy znala všechny obyvatele celých Hřebenek. O každé rodině věděla, znala její problémy, o každého měla upřímnou starost, každou jejich nemoc brala vážně a pečlivě promýšlela. Znala i všechny sociální případy a neváhala se rozčílit, když se špatně starali o děti, nedrželi životosprávu, pili a vůbec se nechovali jak měli. Věděla i o lidech na okraji společnosti, osamělých, divných a ubohých a vesměs neškodných, kterým se snažila pomoct jak uměla. O Vánocích jim posílala něco k jídlu, cukroví, třeba i peníze - na Štědrý den jsme jim to my děti roznášely. Bydleli ve sklepních bytech nebo někde vedle půdy, v jediné místnosti kde měli stěží postel, a udiveně přijímali škatuli s cukrovím a obálku se stovkou. (Máma bývala občas svědkem veliké lidské bídy, jednou vyprávěla, jak tu v jakémsi sklepě žije kdosi, jehož jediným zařízením v bytě je hromada slámy - a na zdi portrét Stalina, vystřižený z novin.) Protože měla soukromou praxi, musela být k dispozici stále - ve dne i v noci. Často se stávalo, že na nás v noci lidé zvonili - a máma se musela oblíknout a jít k nemocnému. Také k bouračkám a všelikým nehodám ji volali (v noci ji obvykle doprovodil i táta) - a tehdy  uměla zakročit energicky, okamžitě věděla kterak se zraněným naložit,  co zařídit - dokázala geniálně zvládnout situaci, odehnat překážející čumily a využít lidi ochotné pomoci, s autoritou rozhodnout, co se má udělat. 

1950
Byl hezký podzimní den, přišla mě navštívit spolužačka Stáňa, taky Malena Tesřová s Valuškou, chystaly jsme se, že půjdem ven. Najednou kdosi divoce zvoní, chci jít otevřít branku, ale asi bylo otevřeno, po zahradě už se hrne nahoru k vile tlupa kluků. Jsou nadšeni svojí důležitostí, opojení dramatickou situací, a dychtivě křičí jeden přes druhého: "Zavolej maminku! Rytina vlítnul hlavou do zdi, má rozbitou lébušku!" 
Později kluci vyprávěli, jak to bylo, chtěli si vyjet na kolech a zvali i Rytinu, ten ale měl na kole zakázáno jezdit. Vypadával mu řetěz a rodiče se báli, aby nepřišel k úrazu. Hoch ovšem neodolal naléhání kamarádů, tajně si kolo vzal a s klukama si vyjel. Ještě prý říkal "já si musím dát pozor, mně vypadává řetěz". Svištěli dolů Švédskou, tenkrát ještě nebyla jednosměrná, a auta jezdila zřídka. Tam Rytinovi vskutku řetěz vypadl a kolo bylo tím okamžikem neovladatelné, k zadnímu kolu ruční brzda neexistovala, a zabrzdit přední  by znamenalo přeletět přes řídítka. Možná to měl udělat, možná měl sebou prudce hodit tak, aby dostal smyk a spadl - asi už neměl čas uvažovat. V místě, kde se Švédská prudce lomí doprava, jel rovně na neovladatelném kole a vletěl do zdi kláštera.  
Běžela jsem zavolat mámu, ta neztratila ani vteřinu, chytla sterilisační buben s obvazy a běžela poskytovat první pomoc. "Vy zavoláte sanitku," dala příkaz mně a Stáně, a pospíchala k místu neštěstí. Zavolat sanitku - ale jak? Bezradně jsem držela v ruce telefonní sluchátko a vzpomínala na číslo. "Já si ho nepamatuju, já jen vím, že má na konci 88," bědovala jsem nešťastně. Stáňa začala hledat v seznamu: S - sanitka...Přišla babička, celá poděšená. Co se to děje? Nejvíc ji vyděsilo, že máma šla ven jen tak v šatech a že nastydne. Strčila mi do ruky její kabátek: dones jí ho honem! Nesla jsem tedy mámě kabátek, držela jsem ho za poutko, přehozený přes záda, přiloudala jsem se k zatáčce pod naší zahradou, zapomněla jsem proč sem vlastně jdu a zírala jsem na divadlo. Mezi davem zevlounů a vyděšenou skupinkou kluků s koly, napůl ležel a napůl seděl, opřený o kolena kohosi z dospělých, poraněný kluk, celý zakrvácený, a máma ho obvazovala. Ohlédla se po mně přísně: "Tak co je s tou sanitkou?" "My ji voláme," řekla jsem polekaně a utíkala domů i s kabátkem. Babička se zlobila: proč si maminka ten kabát neoblíkla? "Ona nemá čas," zalhala jsem a vzbudila úžas u babičky i u Stáni. Jaly jsme se pokračovat v marném hledání v seznamu a ještě marnějším vzpomínání na číslo. "A nezeptala se na něj, když jsi s maminkou mluvila?" "Ne," koktám, " to mne nenapadlo." A pořád jsem držela za poutko ten kabátek. Běžím znova dolů, zeptat se na číslo. Roh Švédské už se trochu vylidnil, máma tam s kýmsi hovořila, celá od krve, zraněný byl pryč, na zemi zůstala krvavá louže. Stáli tu v hloučku kluci s kolama, tiše a vylekaně, nadšení ze senzace už je přešlo. "Už nic nevolejte," řekla máma mrzutě nad naší neschopností. "Jelo kolem auto, ten řidič byl výbornej člověk, kluka naložil a odvezl do nemocnice sám." Zase se ukázalo, že jsem docela k ničemu. Nevěděla jsem nic o rychlé pomoci, neuměla jsem zařídit nic, vlastně ani soucit jsem necítila, obcházelo mě jen mrazení a nikoli nepříjemný děs ze smrti, která se mne netýká. Přiloudala se Stáňa. "Vidíš to kolo?" Leželo na zemi vedle čerstvě vyražené díry v omítce. Krásný Favorit - jen přední kolo bylo v půli přehnuté jako list papíru. A osudný vypadlý řetěz. 
Večer máma vyprávěla, že těsně před tím, než chlapce odvezli, přiřítil se sem pan Rytina, otec zraněného, nepříčetný a rudý hněvem. "Kluk zatracenej, já ho zřežu, já mu zakázal jezdit, já mu ukážu že má poslouchat, pusťte mě k němu, ať ho můžu seřezat!" a okolostojící prý ho museli držet, aby se na syna vskutku nevrhnul. Ještě hrozil pěstí za autem, které ho odváželo. Chlapec byl prý po celou dobu při vědomí, máma obdivovala jeho statečnost, jenom sykal bolestí a ustrašeně se ohlížel po otci. Čtyři dny v nemocnici zápasil o život, zemřel na krvácení do mozku. 
Po čase máma potkala paní Rytinovou. "Já tou Švédskou ulicí vůbec nemůžu chodit," plakala.

Švédská ulice byla dějištěm mnoha dopravních nehod. Do dob, než byla ustanovena coby jednosměrná, děly se podle stejného scénáře: řidiči nezvládli prudkou zatáčku a vjeli do zdi "šekáku". Ta byla poznamenaná mnohými připomínkami těchto selhání. Někdy se nehody obešly bez zranění, někdy byly tragické. Po nich tu byla kaluž krve, zpočátku jasně červená, po několika dnech sražená a tmavá. Pak ji umyl déšť. Chodili jsme kolem nich denně do školy, bez strachu, bez ošklivosti, bez lítosti. 
K vážnějším nehodám volali vždycky moje rodiče. V noci je urputné zvonění vytáhlo z postelí, ráno pak vyprávěli, co se dělo. Jednou to byl příběh hrozivě groteskní - opilá společnost, v autě mrtvý řidič s volantem vraženým do hrudníku, jiný mrtvý vypadl z auta a ležel o kus dál, jen jeden z nich zůstal nezraněn, byl natolik opilý že nic nechápal, zmateně prý zpíval a blekotal "co se děje?"   

Po letech, když už jsem měla vlastní děti, pyšnila se máma tím, co všechno zastala - za čtrnáct dní po mém narození už zas seděla v ordinaci a pracovala. Když se dozvěděla jedna z pacientek, že je po nedávném porodu, zděsila se : "A proč neležíte? Vždyť vy jste nemocnější než já!" Samu sebe máma nešetřila. Byla hrdá na svou odolnost a pracovitost. Ale napadá mne: kam dala čtrnáctidenní dítě? Komu mě tenkrát svěřila? Nevím. Vím jen, že mateřství nepokládala  za žádné štěstí. Dítě pro ni bylo zejména břemeno, životní přítěž. Byla z žen, které chtěly být zaměstnané. Za jejího mládí nebylo studium dívek samozřejmostí, ženy bojovaly o emancipaci, a máma patřila k prvním vlaštovkám,  které vystudovaly a zastávaly náročné povolání. Okolní svět jim to neusnadňoval, zodpovědnost za běh rodinného života, za domácnost a za výchovu z nich nikdo nesejmul. Byly tu služebné, přesto se ale máma cítila být dětmi ujařmená a vnímala je spíš jako nutné zlo, než radost. Ne že by svoje děti nemilovala, ne že by nebyla ochotná kdykoli se za ně bít jak lvice nebo jakkoli obětovat, ale pocit štěstí z nich neměla. A hlavně ji trápilo, že to byly jen holky a navíci docela jiné, než jaké by je chtěla mít. Nejvíc asi já. Celé moje dětství se mě křikem a bědováním pokoušela předělat, až do své smrti mi vyčítala, jaká jsem. Nikdy jsme si spolu vlastně nepopovídaly - jakmile se stalo, že jsme byly spolu samy - pustila se do mne. Že jsem hrozná a že to je prapůvod všeho zla a vší bídy, že ji to zničilo, že by mohlo být všecko jiné a lepší - jen kdybych já nebyla taková. Co vlastně bylo tím zločinem? Když o tom uvažuju, tak vlastně skoro nic, trochu jsem byla pomalá a trochu zasněná, měla jsem hlavu kdesi v oblacích a vezdejší svět mi nic neříkal, občas jsem nevěděla nebo neuměla něco, co už jiné děti uměly a znaly, občas jsem něco zapomněla a občas ztratila - ale myslím, že to bylo všecko jaksi ještě v normě, že by bylo stačilo trošku dohlédnout, vysvětlit, popostrčit, naučit nebo poradit - a ne křičet od rána do večera, že jsem hloupá, hloupá, hloupá. Nepřešlo ji to nikdy, nikdy se nestalo, že bychom si my dvě spolu sedly, vypily kafe a popovídaly. "Když je mi čtyřicet, tak už je na to pozdě, abys mě vychovávala," říkala jsem jí pak, a ji to uráželo. Když jsem se trochu pokoušela vzepřít, psala mi zoufalé dopisy, že jsem jí zasadila bolestnou ránu, bědovala nad mojí bezcitností. Poslala mi obrázek plačící Marie, vzpomínala na to, jaká jsem bývala její holčička. Někdy mě to dost sužovalo, bylo mi jí líto a měla jsem vztek. Neměla jsem sílu bouchnout do stolu a zařvat DOST! Trpce jsem si říkala, že s manželem je možno se rozvést - ale co se má dělat s matkou?  Pořád jsem k ní chovala smutné city a mrzelo mne, že jí ubližuju. Ale v skrytu duše jsem si myslela, že klid budu mít teprve tehdy, až máma umře.

Když jsme byly s Ivankou malé, vycházela z toho, že děti mnoho nevnímají a že je vcelku jedno, kdo je hlídá. Samy jsou hloupé a tak je neohrozí hloupost osob, které o ně za peníze pečují. Hlídávalo nás množství nejrůznějších paní, někdy hodných, někdy poněkud nelaskavých, ale téměř vždy blbých. Snad všeobecně byly děti v těch dobách pokládány za bytosti méněcenné a hlavně nehodné, obtížné a zlobivé. Pro ženy s ambicemi to byla překážka v kariéře i v životě, brzda v rozletu, koule na noze. Práce s dětmi byla považovaná za velmi nekvalifikovanou a úmornou. V dobách, kdy se pralo na valše, a kdy neexistovaly mnohé další vymoženosti, nebyla ta úmornost daleko od pravdy.     

Máma svoje děti milovala a současně je pociťovala jako křivdu. "Tohodle kluka jsem si vyžrala," říkala s netajenou zlostí o Evženkovi. "K němu jsem nikoho neměla." Tak zlé to nebylo, měla Aničku Tonarovou a byla u nás i babička. Ale máma těžce nesla to, že měla třetí dítě.

Když se Jarmile Wellnerové narodil chlapeček, dala si ho do kojeneckého ústavu. Byla doktorka, měla tam známé, tak si ho tam prostě odložila na vypiplání. Vezme si ho, až z něj bude solidnější dítě, ne tak pracné a obtížné. "To si to tak někdo umí zařídit," netajila se máma svou závistí. "Ta se panečku má, ta Jarmila!" Vždycky mi tyhle názory připadaly divné. Mít dítě a odložit si ho k ledu? Proč se ty intelektuálky tak zříkají toho nejhezčího, co je může v životě potkat? Vždyť je to hezké, pečovat o miminko, co je na tom tak zničujícího?
A nebo ty nářky tety Mimy, že má čtyři děti! Neslyšela jsem od ní v souvislosti s dětmi nic jiného, než jaký ji potkal krutý osud, mít čtyři děti v rozmezí pěti let. Proč se raději neraduje z toho, jak je u nich doma veselo? Byt mají velký, čtyřpokojový, nouzí netrpí, k dětem má Anežku, oddanou duši domácnosti - tak proč naříká? O patro níž bydleli dědeček s babičkou a Mářou, i ti jí občas s dětmi pomohli. Do práce to neměla daleko, učila na Nerudově gymnáziu v Hellichově ulici, pěšky tam došla za pár minut. Muže měla hodného, co jí chybělo? Vlastně ji nepamatuju jinak, než usouženou, ukřivděnou a bědující. Říkávala o sobě, že je bílá otrokyně, a hlavně pořád naříkala nad tím množstvím dětí. Malá Anička jí jednou udiveně řekla : "Ale mami, vždyť by ti bylo smutno, kdybys nás neměla!"
(Po letech jsem se dozvěděla, že teta Mima měla mít páté dítě a dala si pomoct od andělíčkářky. Pak se šla ze svého hříchu vyzpovídat a když jí pan páter odmítl dát rozhřešení s tím, že se dopustila vraždy, urazila se. Ke zpovědi už víckrát nešla, ale k přijímání chodila. "Pán Bůh to pochopí," uklidňovala svoje svědomí i tetu Mářu, která jí to vyčítala. Babičce Roháčové se to samozřejmě říct nesmělo.)
 
Když máma začínala pracovat,  usoudil strýc Pepa, bratr tátův, že přeci nemůže začít  jen tak, a dal vytisknout štosy oznámení na kartičkách: MUDr Dora Roháčová-Nešporová oznamuje, že zahájila praxi ... aby je máma házela lidem do schránky. Nevím, kolik jich použila, vzpomínám si jen, že po celé dětství jsem si na štosy zbylých kartiček kreslila.

Přesto, že se máma téměř pořád rozčilovala, měli ji pacienti rádi. Byla plná energie, sršela z ní nezlomná vůle, měla autoritu. Slušel jí kontrast bílého nažehleného pláště a bohatých havraních vlasů. Její rozhodnost, sebevědomí a schopnost každému vnutit svoje názory asi lidem imponovaly. Po celé dopoledne přicházeli pacienti do ordinace. Do čekárny se vstupovalo ze zahrady dolní verandou, za hezkého počasí sedávali pacienti i na verandě. 
Ordinaci si musela máma zařídit sama, koupit si veškeré přístroje i vybavení. Pokud tam nehrozilo léčení či očkování, ráda jsem do ordinace chodila. Panovala tam zvláštní vůně a bylo tam mnoho zajímavých předmětů, přísně uspořádaných v kovových vitrínách, vše z nerezu, čisté a sterilní. Ze všeho zařízení nám dodnes  zůstala jen "modrá lampa", blahodárný infrazářič, kterým si  léčíme záněty dutin, rozkládací nůžky, které stále  používám a fonendoskop, se kterým si hrajou děti. Starodávné injekce a tlakoměr jsem darovala Majdě Richterové. 
V čekárně byly na stole rozloženy časopisy, které jsem později s oblibou pročítala. Zajímavý byl měsíčník Ciba, vydávaný, tuším, ve Švýcarsku farmaceutickou firmou. Občas se také stávalo, že mě máma v ordinaci léčila, musela jsem ulehnout na lehátko pro pacienty, a zde
mi dávala odpornou diathermii nebo dokonce - hrůza - injekce. Považovala mě za velmi slabé, nemocné a smrtí ohrožené dítě a snažila se zlepšit můj stav vitamíny,  prohříváním, železem, čímkoli posilujícím a zdravým. Vím, že jsem píchnutí jehlou ani nezaznamenala - přesto se slušelo řvát jak na lesy.
Máma mívala velké pochopení pro usoužené  staré babky. Někdy na jejich těla revmatizmem pokroucená a stářím poničená léku nebylo, tehdy se aspoň pokoušela mírnit útrapy dobrým slovem a laskavostí. Měla pochopení pro jejich velké starosti i drobná trápení. Když věřily na bylinky, řekla jim ať si krom užívání klasických léků vaří i bylinky, pobavila se s nimi, někdy jim dodala náladu i tím, že si sama posteskla na úplně stejné potíže, jaké měly ony. Ale nijak bylinky nepreferovala, a vyhlášeného Mikuláška odsoudila jako šarlatána. Znala dokonce pacientku, které jeho čaje dost uškodily. Někdy mívala svérázné názory na dietu, velmi propagovala mleté syrové hovězí, a protože jsme u nás tohle jídlo milovali, býval tatarský biftek častou večeří. Nerada kořenila - za dob jejích studií se koření všeobecně pokládalo za nezdravé.   

Když máma skončila dopolední ordinaci, vynesla po schodech nahoru náš obří telefon, který si nosila do práce, a zajímala se, co nového v kuchyni. Tady kralovala Květa, vařila, drhla kastróly,  přikládala do plotny, pečovala o Ivanku. Postěžovala si, že nechci jíst, odmlouvám a beru Ivance hračky. Pak jsme obědvaly, a po obědě chodívala máma po návštěvách. Někdy mě brávala s sebou. Postávala jsem v zahradách hřebenkovských vil, někde mě pozvali dál a hostili cukrovím, pak se zas pokračovalo za dalšími pacienty. Samozřejmě pěšky. Máma znala všechny obyvatele Švédské i celých Hřebenek, všechny domácnosti dům od domu, všechny lidi, jejich nemoci, starosti, trápení i tajnosti. Věděla, které dítě je adoptované a tají se to, věděla kdo měl kdy jaký průšvih, co ho v minulosti postihlo, čím se kdo provinil, co tutlá. Nikdy toho nezneužila, ale čas od času před někým náznakově varovala. Pacienti jí důvěřovali a měli ji rádi, uměla jim se svojí nezdolnou energií předat trochu svého elánu, uměla být optimistická a svůj optimizmus jim předat, měla pochopení pro velké starosti i drobná trápení.    
Máma měla krásné, husté vlasy, kudrnaté a černé jako uhel. když byla jednou, snad poprvé a naposled u kadeřnice, aby se dala ostříhat, nevěřila kadeřnice svým očím: "Tuhle krásu chcete ostříhat?" "Jo, a pořádně z gruntu." Kadeřnice jí vlasy nesměle pročesávala: "To jsou vlásky, to je poklad!" "Tak mi ten poklad ostříhejte!" "A můžu?" "Můžete, a pořádně nakrátko!" Máma si nezakládala na tělesné kráse a zejména nesnášela dlouhé vlasy. Většinou si je stříhala sama, asketicky odmítala přijmout dar, kterým ji příroda obdařila, hřebenem je shrábla dozadu a vícse o ně nestarala. 
"Já nenávidím přepych," říkávala zlobně. Šaty si dávala šít u domácí švadleny paní Kalábové, vždycky co nejjednodušší, a pokud si nějaké oblečení koupila, ihned z něho odpárala případné ozdoby, ostříhala krajky či mašličky, zbyly po nich pak žalostně trčící zbytky. Chtěla mít všechno strohé, účelné a jednoduché, jen bílé límečky na letních šatech měla ráda.  

Většinou jsem byla odkázaná na služebnou Květu. Neměla mě moc ráda, a já ji také ne. Ale býval to můj jediný člověk, ke kterému jsem se mohla v nejtěžších chvílích utíkat - když na hospodě spustili ventilátor  - a nebo když se rozječely sirény. Květa se smála, ale dovolila mi chytit se jí za ruku a pro tu chvíli u ní nalézt ochranu. Sirény mě děsily z počátku války, potom už jsem si na ně zvykla. I ty na ventilátory. Květa ke mně žádný vřelý ani mateřský vztah neměla, pro ni jsem byla jen jakési nutné zlo, ale co dělat - někoho jsem se za ruku musela chytit, a nejčastěji byla poblíž ona.
Jednou, ještě když jsem se sirén bála, mě máma vzala s sebou na návštěvu k babičkám, které  bydlely nedaleko v Kavalírových domech, a nechala mě čekat venku na zahrádce. Vtom začali houkat - a já jsem byla hrůzou a bezradností zcela ochromená. Co teď? Čím se spasit? Praštila jsem sebou na záhon mezi růže a pokoušela se zakopat - chvíli jsem hrabala prsty hlínu, ale to už pro mne přiběhla máma, která můj strach znala a měla pro něj pochopení. Sirény děsily zejména svým zvukem, možná trochu i pocitem úzkosti, který jsem vyciťovala z okolí. Ale za pár let do konce války jsem jim přivykla a s klidem jsem odkráčela do krytu, v pohodě hledaje na krku tkaloun s medailonkem anděla strážného.

Někdy mi Květa zpívala smutné písničky - pro děti snad tenkrát nebyly jiné než kruté a smutné - třeba "Spad' s pícky holoubek, rozbil si žaloudek. Holubička plakala, že holoubka ztratila." Ta hrozná tragédie mě vždycky rozbrečela. Květa neměla ráda brečení, kdo by taky měl, ale občas řešila situaci tím, že mi jednu vsolila: "Tumáš, ať víš, proč brečíš!" A další: "Vrána letí, nemá děti. Kam je dala? Zakopala. Co jim dala? Trošku mlíčka, naposledy tři jablíčka." "Pes jitrničku sebral, v kuchyni maličkou, kuchař ho při tom popad, zabil ho paličkou." "Tesá tesá tesaříček a babička sbírá, spadla na ni velká tříska, ubohá umírá." A jiné a jiné - nevím co jejich tvůrce vedlo k tomu, že písničky pro děti musejí mít takový tragický obsah, musejí pojednávat o zásadních životních zlomech a nezvratných událostech. "Osiřelo dítě" - "Komáři se ženili" - "Kačena divoká letěla zvysoka"- všude jen tragédie, smutek, smrt. Snad se soudilo, že dětem to nevadí. Ostatně ta o těch komárech měla být humorná. Ale mne rozbrečely. Květa se mi smála, dokonce se mi zdálo, že ji to baví, poškádlit mě. Později, když už byla vdaná a nesloužila u nás, přivedla nám ukázat své statné děti a pyšnila se : "Kdepak, ty se nerozbrečí nad písničkou!"

Ještě dvě říkanky, na které si vzpomínám : "Jedna dvě, Honza jde, tři čtyři, z hospody, pět šest, nemá čest, sedum vosum, nemá rozum, devět deset, jde se věšet." A druhá : "Byla jedna myška malá, mlsati se maso jala, praví že to chutné je, a na půdě hoduje. Zapomněla v hodování, že tam v koutku číhá na ni malý mourek ušatý, ale šelma zubatý. Už se krčí, natahuje, ke skoku se připravuje, hop a skok a už ji má, myška malá umírá." Proč se dětem pořád tak vnucovala smrt? Je pravda, že zprávy o tragédiích, které se skutečně odehrály, mne zanechaly v klidu. Ale smutné písničky mě převelice zasáhly. Čím to?  

Někdy se dětem pro obveselení předváděly výjevy ze života jakousi pantomimou, hranou rukama, ke které se zarecitoval veršík. "Pumpovaly dvě panenky, polámaly pumpu, pan domácí kouká z okna, spravte mi tu pumpu!" - malíčky se zahákly do sebe a ukazováčkama se pumpovalo, po té se ruce protočily, vytvořily okénko a z něho vyhlížel výhružně se kývající palec. Nebo jiná scénka, jak jinak - tragická: "Tesá tesá tesaříček, a babička sbírá, spadla na ni velká tříska, ubohá umírá - " opět ztvárněno pantomimou dlaní a prstů s názorným předvedením umírání. 

Pro Květu jsem byla práce navíc, obtížný fakan a stálý důvod k zlobení. Později se mi naskytl obětní beránek, malá Ivanka. Jen rozum brala, týrala jsem ji stejně nesmyslnými příkazy, jaké jsem slýchala sama (a pokládala je za oprávněné - ty svoje). Nabyla jsem přesvědčení, že jelikož jsem starší, musím mít vždy pravdu, a Ivanka mne vždy musí poslechnout. Možná to byl malý model Květina vztahu ke mně. Ale člověk nesmí ubližovat jen proto, že mu bylo ublíženo. Člověk má umět zadržet zlo u sebe a nepustit ho dál. A hlavně si nemá vylévat zlost na slabším. 
Jednou se stalo, že jsem pocítila k Ivance lásku a sympatie - když jsem se po jakémsi výprasku utekla k ní jako k jediné chápající bytosti : "Ivanko, máma je vošklivá, viď!" Ale slyšely to - máma i Květa, a byl z toho nový malér. "Jen si nech zazpívat písničku osiřelo dítě," soptila Květa a moje náhle vzplanuvší sympatie k Ivance rychle zadusila. Zase jsem stála sama proti světu, moje špatnost byla evidentní, nikde nebylo zastání. Přišla chvíle smyšleného staršího bratříčka, který byl spravedlivý a velmi mocný, a zjevil se vždy, když jsem se cítila opuštěná od celého světa. Láskyplně se vyptal, co mi zas udělali, a řekl mi neplač, já jim dám, to budou koukat. 

Mámu jsem vídala v raných dobách málokdy. Někdy se zjevila v kuchyni v bílém plášti, vyběhla z ordinace cosi doma zařídit, a už zas spěchala zpátky, protože čekárna byla plná lidí. V ordinaci to mámě slušelo, byla plná energie, rozhodnosti i autority. Vždy hotova orientovat se v zapeklitém případu, vždy schopná správně určit diagnózu i léčebný postup. Myslím, že ji měli pacienti rádi, svou rázností a rozhodností budila důvěru. Občas se na pacienty rozčílila, neváhala jim vynadat, když nedrželi dietu, odchýlili se od jejích rad nebo si dokonce troufli dbát rad mastičkářů, fušerů a šarlatánů. Někdy byla na pacienty drsná, ale dokázala za život pacienta tvrdě a ze všech sil bojovat, třeba i s nasazením života vlastního. Mnoho hodin zoufale křísila udušené dítě (bohužel marně), vstávala v noci kdykoli ji zavolali k naléhavému případu, bojovně se angažovala tam, kde spatřovala lidskou hloupost či špatnou péči o děti, jednou dávala sama krev a dostala sepsi. Běžela vždy ke všem bouračkám a úrazům, které se v okolí staly, vždy měla pohotově buben se sterilními obvazy, vždy přiběhla se skálopevnou vírou, že určitě pomůže co nejlépe. Uměla v takových chvílích zorganizovat všechny zůčastněné i všechny zevlouny, poroučela všem co a jak a záchranu geniálně zorganizovala.
Ordinace byla její svět, tady se cítila na výši a ve svém živlu, a pacienti se vesměs rádi podřídili její autoritě. Měla pochopení pro udřené ženské, pro kňouravé babky a skuhrající stařečky, uměla to i s lidmi pomatenými - nevyvracela jim jejich bludy, trpělivě vyslechla jejich paranoidní stesky a dala jim na chvíli pocítit, že je někdo bere vážně. Myslím, že byla výborná lékařka, uměla jít s dobou, celý život se zajímala o pokrok v medicíně, neulpěla na názorech, které panovaly za dob jejích studií, snad kromě toho koření. Pracovala do vysokého věku, ještě v pětasedmdesáti jezdila na brigády, dělala lázeňskou lékařku nejdřív v Mariánkách a potom v Mšeném. Vzpomínám na hovory rodičů vždycky po večeři - máma začala rozebírat nějaký složitý medicinský případ, a ptala se táty, co o tom soudí a co by radil. Probírali ho ze všech stran, co ještě zkusit tohle, a co kdybyste vyzkoušela tamto. Nad každým pacientem máma přemýšlela, každému věnovala všechny síly i všechnu energii, nikdy nad nikým nemávla rukou a nepustila ho z hlavy. Stále chtěla být na výši, sledovala nejnovější trendy v medicíně, studovala odbornou literaturu. Místo kuchařských knih a časopisů pro ženy se v kuchyni povalovaly rozečtené časopisy medicinské

Vila Excelsior byla postavená na sklonku 19.století, byla krásná, pseudoempírová, zdobená štukami, měla velikou dřevěnou verandu. Zachovalo se jen pár fotek - z Boxtengoru - a vila se tam octla víceméně náhodou. Veranda stála na čtyřech pilířích, střechu v patře měla podepřenu dřevěnými sloupky, mezi nimi byly tři ozdobné oblouky s laťkovými paprsky.Vedle sloupků, nesoucích střechu, byly ozdobné pásy stěn, jejichž výplň tvořily latě síťově křížené. Zdálo se mi to být velice ozdobné a krásné, ale rodiče byli jiného názoru, brojili proti všem těm ornamentům z latí, že berou světlo, že pokoj vedle verandy je tím pádem tmavý,  a systematicky tu výzdobu ničili.  Zábradlí bylo bytelné, prkenné kuželky tvořily falešnou balustrádu. Ta balustráda byla zase poněkud poničená od dětí - když se do kuželky najelo  tříkolkou, stávalo se, že se jí část ulomila. U podlahy stály kuželky těsně vedle sebe a v každé byl malý půlkruhový výřez, čímž v místě jejich dotyku vzniklo kulaté okýnko, jakoby přesně střižené pro vrabce. Ti se k nám naučili chodit, nakoukli okénkem, proskočili,  poskakovali po verandě a nechali se krmit drobky. 
Ze západu, odkud foukalo, byla veranda zasklená. U okna bylo posezení,  stůl, starodávná pohovka, několik krásných židlí, pokládaných za staré a odsouzených k dožívání,  byla tu proutěná křesla, thonetovo houpací křeslo a thonetův dětský stoleček se sedátky, vše propojené do jednoho celku. Na prosklené stěně visel na řetízkách průhledný obrázek krajiny, malovaný na skle. I na zdi  připíchnul táta všelijaké obrázky, na jednom japonském akvarelu byla jakási opice, a táta vymyslel, že kdo se loudá a bude poslední hotov s jídlem, bude tím opičákem. Kdo naopak bude první, bude králem.( Pak to pokračovalo přes královnu, prince, princeznu, ježibabu a kominíka až k opičákovi.) Na verandu jsme se nastěhovali, jak jen bylo trochu teplo, trávili jsme tam většinu času, my děti jsme tam prožily dětství. Od jara do podzimu se náš život odehrával tady. Občas jsme tu mívali v kleci ptáčka - to když mladí opouštěli hnízdo a neuměli lítat. Tehdy bylo možné je chytit a dát na čas do klece. Krmili jsme je vločkama a pak zas pustili. Jednou jsme kdesi našli dlaska s přistřiženými křídly, o něm se táta dočetl, že se živí slunečnicí a tak pytel jadérek koupil. Dlask vždycky šikovně jedno sezobl a stiskl, půlky slupek odlétly do stran. Pouštěli jsme ho po verandě, aby se proběhl, ale jednoho dne k našemu úžasu a mému smutku roztáhl křídla - a byl pryč. Zastřižené peří už mu dorostlo. "Přej mu svobodu," chlácholila mě máma, ale mně se po dlaskovi stýskalo. Jindy zase jsme měli v kleci veverčátko - v jednom z platanů u verandy měly  hnízdo veverky a jedno mládě vypadlo. Zírala jsem, jak umí šikovně vydolovat jádro z malého otvoru v ořechu. Když jsem veverku zlobila, vrčela na mne.

Na verandě jsme žili, tady jsme obědvali v neděli, tady se sedávalo když přišli Tesařovi. Dospělí popíjeli čaj a děti si hrály. Na protilehlém konci byla přes roh zavěšená síťová houpačka, malý Evženek tam měl dětskou ohrádku, byla tu bedna na hračky. Měla jsem tu tříkolku a houpacího koně, všecko se sem vešlo. Někdy jsme si položili na zem tlustou modrou deku a s dětmi Tesařovými  jsme si hráli na ostrůvky. Deka byla moře, ostrůvky jsme si vystříhali z papíru, pokreslili palmami, skalami a písečnými plážemi. Vyrobili jsme si domečky, chýše a stany, a hlavně jsme nesměli zapomenout na záchůdek. Někdo si udělal maják, někdo studánku, někdo houpačku. Každý měl malé skleněné zvířátko, ta na ostrůvkách žila, hrála si, navštěvovala se (udělali jsme jim i loďky). Jindy jsme s Liduškou Buriánkovou  na verandě uspávaly malého Evženka. Seděly jsme proti sobě na polštářích, četly jsme si a strkaly jsme si mezi sebou sem tam kočárek. Vila stála na jižním svahu, do všech stran od ní se skláněla zahrada, symetricky řešená, plná exotických dřevin, a mezi nimi vedly cestičky pískem vysypané. Před vilou byly oblouky terasovitých záhonů, plných květin, ještě níž byla skalka a pod ní bazén s vodotryskem a sochou najády. Z obou stran verandy rostly platany, v jednom měly hnízdo veverky, pozorovali jsme je, když vyvedly mladé a učily je šplhat. Občas mládě i spadlo, ale  pomocí roztažených tlapek a ocásku kladlo odpor vzduchu natolik, že dopadlo do trávy nezraněno. Na kdejakém stromě bylo ptačí hnízdo a v nich malinká vajíčka, barevná a kropenatá. Spousty neznámých a nevídaných ptáčků přilétaly v zimě na krmítko. Zazníval tu zpěv všech možných hrdélek, trylek sedmihláska, cvrlikání vrabců, občas křik bažanta. Po setmění lítali netopýři a lovili můry na okně. Po dešti zahrada voněla, po celý rok něco kvetlo. Přes stromy nad ulicí bylo vidět na secesní činžáky na protější straně Švédské ulice, za nimi kus Prahy s Vltavou, vlevo klášter sv. Gabriela uprostřed zeleně klášterní zahrady. Většinu času, pokud nebyla zima, jsme žili tady, na verandě.
Jako malé dítě jsem tu trávila celé dny, hrála jsem si s Máňou a Kájíčkem, stavěla si z kostek, kreslila jsem si do diáře firmy Remed. Kreslila jsem si obloukovité hlavonožce, obrácené písmeno U s obličejem, a k tomu jsem připisovala písmena OTTA, opsaná z reklamních pohádkových letáčků, které dětem dávali v drogeriiích. Jednou jsem si stříhala jakési papírky a rozkládala jsem si je po zemi, ale začal mi je rozfoukávat vítr. Zlobilo mě to a větru jsem vyhrožovala, ať toho hned nechá, nebo že uvidí. Nenechal, a tak dostal facku. Nezdálo se, že by mu to vadilo - foukal dál. I jala jsem se ho zuřivě kopat a spílat mu - ale vítr si z toho nedělal zřejmě nic. Usoudila jsem, že s větrem asi nebude rozumná řeč.

V roce 1956  paní domácí, dědička pana domácího Zíta, dala verandu zbourat, asi že z ní nedostávala nájemné a musela platit daň ze zastavěné plochy. Škoda. Byla to nejlepší část bytu. Vila tím pozbyla svého estetického vzhledu, stala se nepůvabnou škatulí. Také zahrada časem pozvolna chátrala a odcházela, s léty všecna její exotická krása pozvolna brala za své. Socha víly, sedící na okraji bazénu, přišla o hlavu. Kameninová srnka i červená Karkulka s vlkem, králík, několik trpaslíků, vše pomalu odcházelo. Z houštin vykukovaly pitoreskní  opukové hlavy, ale všecko bylo jaksi odsouzené k zániku. Stál tu altánek z březových kulatin, se zvýšenou podlahou a se schůdky, později se do něj nesmělo, protože hrozil zřícením, a jednou v zimě se skutečně pod náporem sněhu zhroutil. Bývala tu i studna, k té se také nesmělo, později ji zasypali. Po obou stranách svahu byly cestičky se schody z příčných kůlů, zapuštěných do svahu a podepřených kůly -  ty  pozvolna trouchnivěly a rozpadaly se a mizely. Cestičky,  původně vysypané pískem, zarůstaly trávou a časem také zmizely. Vzdor bídě válečných let ještě stále zahrada na jaře rozkvétala, ještě tu byly patrny odlesky dávných dob, ještě doznívala její sláva. Na záhonech ale teď místo květin bývala  vysetá mrkev, u vchodových dveří byly vápnem vyvedeny nápadné bílé šipky, značící protiletecký kryt. Všechno bylo jaksi poznamenáno válkou, později odsouzeno k pozvolnému chátrání, a ani vila, která po zbourání verandy ztratila všechen půvab, už není tou krásnou starodávnou vilou mého dětství.

Vila Excelsior starých dob byla opředená tajemnými příběhy, a jak stvořená k tomu, aby se tu odehrávaly nevysvětlitelné jevy. Bylo tu jakési prastaré centrální vytápění, dávno zrušené, po němž tu zůstaly průduchy ve zdech, výklenky s plechovými dvířky, za nimi šachty a komíny. Snad díky těmto zařízením tu vskutku strašilo. Neustále se ozývalo tu škrábání, tu ťukání, tu dokonce jakoby zvuk kroků. Někdy jsem kvůli tomu nemohla večer usnout a v noci se mi jednou zdálo, že zeď u mé postele se provalila a z díry vyletělo hejno much. Dodnes nevím, kdo měl ty zvuky na svědomí, jestli myši, nebo možná holubi, kteří sídlili na půdě, bylo to tak ustavičné a vytrvalé, že jsme si na strašení zvykli a přestali jsme ho vnímat. Já jsem každému vysvětlovala, že to asi dělají mouchy, ale nikdo mou hypotézu nebral vážně.   
Kdysi patřila vila Excelsior strýci básníka J.M.Rilka, a ten sem jezdíval na prázdniny - tenkrát ještě Smíchov nepatřil k Praze.
Před námi zde bydlela rodina Opitzů, prý podivínů, kteří měli nedůvěru k novotám a ku příkladu odmítli dát si sem zavést elektřinu. Plyn samozřejmě taky ne. Voda zavedená byla, ale jen do předsíně, byla tu ozdobná litinová výlevka a mosazný kohoutek jen na studenou, a do kuchyně k vaně. Po Opitzech tu zbyly cenné sbírky, vyházené do sklepa a přilehlých chlívků. Jeden z Opitzů byl vědec filozof a psal prý filozofická pojednání, tlusté knihy které prý nebylo možno číst, jiný měl bohaté botanické sbírky, velikou knihovnu, sbírku novin z celého světa, a dokonce papírový mikroskop - unikátní věc, takový se zachoval po J.E.Purkyňovi. Táta si vyčítal, že nic z toho nezachránil. Prý proto, že si netroufal brát věci, které mu nepatří. Ale paní Raková si s ničím hlavu nelámala - po celá léta těmito sbírkami topila v prádelně. Jinak paní Raková oddaně střežila majetek pana domácího Zíta jako Kerberos, zejména nerada viděla děti a jejich hry. Děti dělaly jen nezdobu a dupaly po trávě. Ta byla pro králíky a tudíž posvátná. Paní Rakové jsem se bála, a pana Raka ještě víc. Nejvíc mě děsily skleněné barevné koule v jejich zahradě, stačilo je zdálky vidět a už jsem tušila, že by samy od sebe praskly, jen bych se k nim přiblížila, tak jako se všechny křehké věci záhadně rozbíjely, jen jsem byla na dosah. Na štěstí byla Rakovic zahrada až nahoře za strží. Chvěla jsem se strachy před  Rakovými, ale a ještě víc před přízrakem pana domácího Zíta, který byl velmi tajemný, téměř neskutečný, zjevoval se jen zřídka, ale respekt před ním měli i dospělí, zejména pak Rakovi. Ti byli na ochranu majetku přísní, ale co se týkalo soch a sbírek, byli shovívaví, to nebylo k ničemu a tudíž se ničit mohlo. V přízemí, vedle máminy čekárny a ordinace, měli Rakovi kuchyň a pokoj. Paní Raková byla tlustá, bodrá, jednoduchá, trochu hubatá, ale dobrosrdečná žena, a na děti přísná, automaticky předpokládala, že budou dělat neplechu, a předem je hubovala.  Pan Rak byl švec, seděl v kuchyni na verpánku, spravoval boty, za války měl asi práce dost, protože  boty se těžko sháněly a musely se do nekonečna opravovat staré. Nové boty nešil - nebyla kůže. Hromady bot měl rozloženy kolem sebe po zemi, podrážel, lepil, sešíval dratví, mračil se, hudral. Vedle na kachlové peci vařila jeho paní. "Co má jeden pořád vařit, když nic není" - notovaly si s Květou. "Když jsem byla malá," vyprávěla paní Raková, "byla jsem jednou na návštěvě u tety. Vona byla, pámbu jí vodpust, ženská lakomá. Víš co holčičko, řekla mi, uděláme si k vobědu šustky! Já se těšila, kdovíco to nebude, že takový jídlo neznám. A voni to byly škubánky! A já povidám : Jé teto, dyk to sou jen škubánky! A teta se zlobila: Japa škubánky, šustky to sou, a jez!" Jednou zas Květa dumala, co bude vařit. Vzpomněla jsem si na pohádku o Sněhurce - jak se trpaslíci vraceli domů a podle vůně odhadli, že Sněhurka jim chystá svíčkovou. "Tak uvař svíčkovou," radím Květě. "Jo, svíčkovou," rozesmála se Květa. Proč nechce, divím se. Svíček je přeci doma dost. No, možná že se ze svíček nevaří - ale z čeho tedy? Co je na tom tak nemožného, uvařit svíčkovou, když ji mohla dělat i Sněhurka v chaloupce.
Paní Raková dělala správcovou zodpovědně. Sbírkami po Opitzových sice topila, ale jinak dbala  na to, abych nikde nedělala nepořádek a nezdobu. Táta si netroufal ze sbírek po Opitzech cokoli zachránit, a pokud ano, vždycky po domluvě s panem domácím. Sbírky vesměs přišly ke zničení. Ale přecijen táta zachránil třeba knihu s tajemstvím (za přídeštím zalepený zpovědní lístek a hrot nože), nebo dva pěkné rokokové portréty.
S rodinou Rakovou tu žila ještě babička Komárková, maminka paní Rakové, usoužená, plačtivá a trochu pomatená. Naříkala tenkým hláskem, před mojí mámou spínala ruce a prosila ji pro boha živého o nějaké léky, že má tělo v jednom ohni. Když pak umřela, šly jsme se s Ivankou na ni podívat, ležela v rakvi, voskově bílá, pěšinku uprostřed čela, papírové květiny kolem ní. Paní Raková poplakávala a prosila nás, ať jí uděláme křížek na čelo, s úžasem jsem shledala, jak je mrtvý člověk chladný a tuhý.
Tenkrát ještě Rakovi chodili do kostela, ale později jim jejich pokrokové děti nařídily všechny modlitební knihy vyhodit do sběru a víru jim zakázaly jakožto neslučitelnou s pokrokem a komunizmem.
Pan Rak byl drobný mužík, černovlasý, suchý a hubený, ironický a zlostný. Když zrovna nespravoval boty, chodil po zahradě a nevlídným zrakem ji střežil. Zejména se mračil na děti a na psy, tyto elementy tropily jen nepřístojnosti. Kosil na zahradě trávu, sušil seno pro králíky. To seno bylo stálým zdrojem nevůle. Nás děti velmi lákalo dělat kupky a skákat do nich, Rakovi zas měli za to, že se tím seno poláme a znehodnotí a neustále nás od něj odháněli. Žádné naše hry neviděl pan Rak rád a s oblibou bořil naše pískové stavby s tím že stojí v cestě a likvidoval naše japonské zahrádky, protože prý vybočily ze záhonu. Svoje psy vychovával pan Rak gumovou hadicí a s výrazem chladnokrevného násilníka sděloval, že "poslouchat se musí". Svoje děti nikterak zvlášť dobře nevychoval, Mirek byl sice veden přísně a občas seřezán kvůli pofidérním a nesmyslným proviněním, kupříkladu když doprovázel ze školy holky, ale brzy si nic nedal líbit, jaksi se vymkl rodičům z ruky. Žil sice doma, ale po svém, hloupými rodiči pohrdal, k babičce se choval hrubě, byl zpupný a z nikoho si nic nedělal. Chtěl mít motorku, pistoli, uniformu a vlčáka. Když si pořídili náhradu za dobrmana Lorda, získali velikou hlídací obludu, Tarzana. Ale vlčák to nebyl, navíc to byla fena, nebohá Tarzanice, s břichem vytahaným od štěňat, a vlčáka ani vzdáleně nepřipomínající. Uvázaná u boudy na řetězu, vylítla vždycky když šel někdo kolem a mohla se uštěkat. Občas šmejdila po zahradě, to jsem se jí bála, ale ona ke mně čuchla a běžela dál. Obdařovala Rakovy nejméně dvakrát do roka štěňaty, se kterými jsme si nadšeně hrávali a jimiž Rakovi obdařili mnohé obyvatele Hřebenek. Občas si některé ze štěňat nechali v naději, že z něj vyroste vlčák. Tarzanice měla břicho stále vytahanější, byla stále ubožejší a stále méně naplňovala Mirkovy představy o úctyhodném psovi, takže když se mu již zcela znelíbila, rozhodl se bez zábran, že ji zastřelí. Špatně ji trefil, poraněné zvíře žalostně naříkalo a hledalo pomoc u svého pána - a ten je dobíjel holí.
Na podzim vylezl Mirek na strom, bidlem klátil ořechy. Babička Komárková chodila ustrašeně kolem a naříkavým hláskem ho nabádala : "Jenom nespadni, jenom nespadni!" Mirek se jí chechtal : "To mi řiká furt každej, děte s tim už někam, vymyslete si něco chytřejšího!"
Paní Raková si svých dětí považovala, Mirek se později uplatnil na ministerstvu vnitra a Věra na ministerstvu financí, oba udělali kariéru. Dozvěděli jsme se, co o nás Mirek říkal : "Na ty se musí dát pozor, to je nebezpečná rodina." Pak si vzal Slovenku a odešel do Bratislavy.
Věra se snažila být něco lepšího než je táta švec a máma domovnice, měla se za krasavici, hrála si na intelektuálku, ale ten dělnický původ (který ji ostatně vynesl nahoru), z ní stále čouhal. S obličejem tuctově prázdným, v modré svazácké košili, byla prototypem "... my jsme mládež nová, mládež Gottwaldova ..." Dostala se na gymnázium, učila ji tam teta Mima, říkala o ní že je hloupá, ale Věra měla správný dělnický původ a politicky byla uvědomělá, tak ji nemohlo nic ohrozit. Potom studovala VUML (Vysoké učení marxismu-leninismu, také se říkalo Vokovická Sorbonna). Chodila se spolužákem Milanem Králem, později asistentem marxismu na Filozofické fakultě. Byl to sice kovaný komunista, ale jinak docela slušný chlapík. Když se vzali, bydleli ve Švédské, obsadili si místnosti po mámině ordinaci a čekárně. První dítě se jim narodilo mrtvé - kvůli RH faktoru. Pak měli holčičku Blanku, milé hodné dítě, tu jsme měli všichni rádi. Věra byla tenkrát osoba dosti namyšlená a protivná, Milan ji nakonec opustil a Blanka odešla za ním a jeho druhou ženou.
Byt měli Královi zařízen  jaksi nevkusně po komunisticku, ale měli televizi. Zvali nás, ať se přijdem podívat. Rodiče měli k jejich domácnosti i k televizi nechuť, my s Ivanou jsme byly zvědavé. "Dávají Annu Kareninu," zvala Věra. To je přeci klasika a žádný kýč, to snad můžem? Pustili nás jen neradi, sami nešli. Zíraly jsme s Ivanou na obrazovku, po které pluly jakési šedé stíny, občas se zdvojily, občas se obraz rozvlnil poruchou, občas byly stíny zřetelnější a dokonce bylo rozumět slovům. Televize nás neuchvátila.
Když Věra a Milan studovali, byla na ně paní Raková jaksepatří pyšná. Naše máma se podivovala, že se vůbec nikdy neučí - co to je za studium? Jednou paní Raková prohodila "Naši mladý budou dělat zejtra zkoušku, tak šli do biografu, aby trošku přišli na jiný myšlenky." Naše máma, která měla za sebou náročné a těžké studium medicíny, řekla že to tedy ona by si nebyla mohla dovolit jít před zkouškou do biografu, a paní Raková na to hrdě pronesla : "To víte, paní doktorko, každej jsme jinej - někdo se musí učit a někomu to jde samo!" Učení šlo Věře i Milanovi vskutku samo, nikdy je nikdo neviděl připravovat se na zkoušky nebo jakkoli intelektuálně pracovat. Přesto oba výborně vystudovali a udělali slibnou kariéru.
Věra zůstala po rozvodu sama s Blankou a maminkou, paní Rakovou. Styděla se za ni a vyčítala jí, že je baba, cítila se být čímsi lepším. Pak jí ale maminka zemřela a Blanka odešla za svým tátou, Věra byla náhle sama. Navíc onemocněla rakovinou, ale na čas se vyléčila. Když v roce 1983 umřela naše máma, rozesílali jsme s Evženem parte a těm lidem, u kterých  přicházelo v úvahu že by chtěli přijít, jsme připisoval kdy bude requiem. Evžen řekl, že si dovolíme udělat legraci a pozvem Věru Královou. U nikoho se nedalo méně předpokládat, že by přišel do kostela. A vida - Věra se  objevila. Omlouvala se, že nemohla přijít na pohřeb a byla ráda, že mohla alespoň na mši. Byla najednou pokorná a milá, tatam byla její hrdost a povýšenost. Říkala nám, že čtvrtý březen (den úmrtí naší mámy) je pro ni taky den smutku, v ten den zemřela její maminka , a v ten den se jí narodilo první dítě, její mrtvý chlapeček. Říkala, že pracuje na ministerstvu financí a kdybychom tam něco potřebovali, ať jí řeknem, že pro nás ráda cokoli udělá. A také říkala, že věří, že se po smrti všichni shledáme. Užasla jsem nad její proměnou, dojala mě i její snaha pro nás něco udělat. Jenomže co jsme tenkrát, za komunistů, mohli my potřebovat na ministerstvu financí? Ale děkovali jsme a pocítili k Věře sympatie. Naříkala nad tím, jak se teď ve vile ve Švédské s novými sousedy špatně žije - "co tam nejsou vaši, je to tam hrozný." To bylo naposled, kdy jsem ji viděla, pak zemřela na rakovinu. Blanka vystudovala práva, dělá advokátku, žije v Rumburku. 

1952
Pan Rak stárnul, přestal cvičit psy a slídit po zahradě, aby odhalil nepřístojnosti, které natropily děti. Sedával u dřevěného stolu a pokašlával. Babička si chodívala sednout taky ven, spřátelili se. Jakmile jeden z nich vyšel z domu a pomalu se šoural ke stolu, už tu byl ten druhý a přisedl si.  

Bylo horký letní den, chystali jsme se na plovárnu, Evženek už byl připraven a šel napřed, aby na nás počkal na zahradě. Měl nové krátké kalhotky a velmi si liboval, že mají kapsy. Před domem potkal pana Raka. "Nazdar Evženku, jak ses vyspal?" "Já mám kapsy!" "Co dělá babička?" "My se jdeme koupat!" Byl pln svých zájmů a svého vlastního života.

Záhony na zahradě bývaly plné květin, které máma milovala a s velikou radostí pěstovala. Za války tu byla spíš vysázená  zelenina,  nad květinami převažovala. Mrkev a petržel dávala pak Květa do bedničky s vlhkým pískem a tu uchovávala ve sklepě. Takto uložená vydržela zelenina celou zimu, ač byla k jaru krabatá a vypadala nevábně. V dobách, kdy byla o cokoli nouze, přišly vhod i takové ubohoučké polovyschlé kořínky. Symetricky kolem vily byly vysazeny ozdobné jehličnany, svah uzavírala skalka a pod ní byl bazén. Když v neděli přišli na návštěvu Tesařovi s tetou Mářou a babičkou Roháčovou, a když jsme seděli na zahradě, pustil táta pro radost i pro ozdobu vodotrysk - voda stříkala do výšky a rozstřikovala se do kapiček, které zářily ve slunci. Na plácku vedle bazénu seděli dospělí v proutěných křeslech a pili čaj, děti si hrály kolem nich, tu na písku, tu v altánku, u bazénu nebo na dolní verandě, občas vyváděly nepřístojnosti, mazaly se blátem a šplhaly po tisech, prolézaly seník a chlívky za vilou, ale jindy zas si hrály docela tiše a spořádaně na ostrůvky.

Zahrada skýtala nekonečné množství podnětů k hrám. Děti Tesařovy k nám chodívaly později samy, braly s sebou kamarády, zažívali jsme spolu skvělá dobrodružství. Ale zatím jsme malí, do školy ještě nechodíme.  Hráli jsme si na dolní verandě, na pískovišti, v křoví u zdi, tam jsme si budovali záchody, což nás velmi bavilo. Nejvíc jsme si vyhráli v tisech - byly staré a rozložité, v jejich větvích jsme měli jako bytečky a pokojíčky, z jiných větví byly houpačky. Dalo se dovádět i s vodotryskem, jinak ale voda v bazéně bývala kalná a zelená, ke koupání moc nebyla. "Kterou holčičku máš nejradši?" ptala se mě  babička Roháčová. "Malenku," odpovídla jsem nadšeně. Malenka mne totiž poučila, že umaže-li se člověk od bláta, musí ho nechat uschnout a suché bláto lze z rukou i z oblečení oloupat. Tak nikdo nic nepozná. To byl skvělý poznatek.  
Byl tu altánek z březových kmenů, vstupovalo se do něj po schůdkách. Tam jsme si hráli na bydlení.  Zahrada byla plná soch, u jednoho ze stromů byla opřena opuková obří hlava, u hlavní cesty byla pískovcová lví hlava s otevřenou tlamou. Ten lev jediný zůstal zachován a dnes je v Kojákovicích. Pak tu byla ležící srnka, Červená Karkulka s vlkem a králík - vše z jakési sádrovité drolivé kameniny, v přirozených barvách vyvedené, ale postupně chátrající a mizící. Srnku bylo možno odklopit a byla pod ní celá kolonie sviněk, nejdřív jsme je s dětmi milovali a chytali jsme je, později jsem pod vlivem paní Přecechtělové, která se jich po žensku děsila, pocítila ke sviňkám odpor. Jednou, když zas u nás byli Tesařovi i babička s tetou Mářou, to mi byly asi tři nebo čtyři roky, jsem si nasbírala jakési lusky, nanosila jsem si je na okraj bazénu a radovala jsem se, že mám hrášek. Vylupovala jsem z lusek semínka a s chutí se do nich pustila, aniž by mne zarazilo že příliš sladká nejsou a hrášku se podobají jen vzdáleně. Nabízela jsemi ostatním dětem, ale nikdo jaksi nejevil zájem. Po chvíli si dospělí všimli, že si na čemsi spokojeně pochutnávám, zeptali se kde jsem to natrhala a pro jistotu si v jakémsi atlase  zjistili, co vlastně jsem to snědla. Že to je čilimník a že už tři semena postačí na smrtelnou otravu. Vzpomínám si na křik a všeobecný zmatek, který vypuknul a na veliký pocit provinění, jelikož jsem se octla v jeho centru. Zřejmě mi hned dali cosi pro zvracení, a všichni byli velmi rozčílení, opět jsem se cítila být výlupkem vší špatnosti, jelikož jsem nekonečně dlouhou dobu blinkala do záchodové mísy a všichni dospělí stáli kolem mne a zdálo se mi, že se velmi zlobí. Ve skutečnosti asi byli vyděšení. Táta vzal potom pilku a veškerý čilimník rázně zlikvidoval.     
Pod bazénem směrem k ulici bylo rozsáhlé volné prostranství, jaké bývá před panskými sídly, ale nesloužilo k vyjížďkám na koních, spíš fungovalo jako louka, ze které Rakovi těžili seno pro králíky. Za vilou totiž měli jakési vesnické hospodářství, jak si ho tu podle svých zkušeností z mládí na venkově zřídila paní Raková. Chovala tu slepice, králíky, někdy kachny a občas dokonce k Ivančině radosti i kozu. Ivanku velice bavila všechna zvířata, pečovala o ně kdykoli měla možnost, a vždy byla na jejich straně. Byl tu patrový seník, byly tu zděné chlívky a králikárny, kůlny, prádelna, a za tím vším smutná stinná strž, stíněná akáty, v jejímž nejhlubším místě byl sklípek. Sklípek nám dětem sloužil k odvážným cestám, když jsme lovili bobříka odvahy. Té strži jsme říkali údolí, a stalo se odkladištěm nepotřebného harampádí. Byla tu, kdoví proč, dřevěná kadibudka, která mě coby dítě velmi zajímala, vedle ní stál pobřežní koš - proutěné křeslo se stříškou, v jakém sedávaly na mořském břehu dámy devatenáctého století. Vyhazovaly se sem různé předměty, které dosloužily a nevešly se do popelnice, a ty občas posloužily k dětským hrám. Nad údolím se sklípkem, o kus výš, měli  Rakovi ozdobnou zahrádku s růžemi a mezi nimi na tyčkách ty strašidelné ozdobné koule z barevného skla. 
V dávných časech bývala  zahrada krásná, byly tu staleté stromy a mezi nimi exotické dřeviny a ozdobné keře, na záhonech spousty květin, cestičky byly vysypané pískem, ve svahu byly stupně z kulatých kmenů, vzepřených kůly.  S léty jaksi vše postupně planělo a pustlo, pěšinky zarostly a zmizely, dřevěné stupně zvětraly a splynuly se svahem, záhony se sesuly a zarostly trávou, potrubí zrezivělo a vodotrysk už se nedal pustit,  všechny sochy, které tu porůznu stály, se jaksi rozpadly. Vše chátralo, a poslední rána bylo zbourání verandy. Jen obří stromy zůstaly nezměněné, snad jen o kapánek narostly...  

Od dřevěných vrat vedla k vile široká a strmá přístupová cesta. Když jsme se vraceli domů, přiběhla nás přivítat kočka, běžela před námi s ocáskem vztyčeným a po celou dobu mňoukala. Čelní strana vily je  vznešená, psudoempirová, zdobená štukami s motivem zavěšených šátků, romanticky panská. Zezadu je vila trochu odflinknutá, jsou tu nepůvabné přístavky, zděná prádelna, dřevěné chlívky, patrový seník. Paní Raková tu má své hospodářství, u boudy štěká pes. V nejstarších dobách dobrman Lord, později Tarzan - spíš Tarzanice, nebohá fena s vytahaným břichem, mající co chvíli štěňata. Honosným vchodem na čelní straně domu, dolní verandou se vcházelo do čekárny, obyvatelé vily vcházeli domů zezadu, vchodem nehonosným, kolem kůlen, pod šikmou dřevěnou stříškou s dehtovou lepenkou. Procházelo se kolem Rakovic kuchyně, předsíňkou zatarasenou staletým chlívkem a zavalenou mnohými krámy. Všude se povalovaly zbytky jídel, odpadky, krmení pro králíky a pro slepice, plesnivěl tu namočený chleba, hromady hadrů se vršily na bednách a putýnkách. "Fuj, tady je smrad," pravil jednou Ota Rychtařík, Evženkův kamarád, když přišel na návštěvu.  

Naše zahrada sousedila se zahradou klášterní, ta byla obrovská, a navazovala na zahradu Kinskou. Žila tu spousta ptáků - máma  vyhledávala v atlase jejich názvy : brhlík, šoupálek, moudivláček, sedmihlásek,a pak samozřejmě kosové, pěnkavy a vrabci. Jednou tu žil kos albín. Také žluvy, datlové a strakapůdi, sídlil tu i sýček a každý večer houkal, jednou se v koruně jednoho z akátů v údolí zapomněla sova. Denní ptáci se velmi zlobili, slétli se kolem ní, křičeli, doráželi, ale přiblížit se báli. Jindy zas táta užasl, že je na zahradě sup. Byl to ale jen krocan, který komusi ulétl. U platanu vedle vily měly hnízdo veverky, byly tu spousty ježků, v noci lítali netopýři. A taky tesklivě houkali plši. Ti plši byli slavní tím, že jednou máma s tetou Jiřinkou  hrabaly na zahradě listí a máma řekla, že musí sklidit lískové oříšky, jinak že by je plši sežrali. "Jé, nech jim je," orodovala za plchy teta Jiřinka, "já ti na vánoce koupím pytel oříšků sama, tyhle nech prosímtě plchům!" Tak jim je máma nechala a dostávali jsme každý rok na Vánoce od tety Jiřinky pytel lískových ořechů. Psali jsme jí poděkování - jako že to píšou plši, ona zas plchům odpovídala a užili jsme si s tím dopisováním spoustu legrace.
Vpravo i vlevo vedle verandy stály symetricky dva platany. Na jednom vyrůstaly choroše, zaostával v růstu, byla v něm veliká dutina, usídlily se tam veverky. Pozorovali jsme, jak vyvedly mladé a jak je učily veverčím dovednostem. Chodili k nám na verandu taky vrabci, v dřevěné ozdobně tvarované balustrádě byly u podlahy malé kulaté otvory přesně jako vchod pro ně. Nakoukli jimi, a potom poskakovali po podlaze verandy. Těšili jsme se na ně při každém jídle, říkali jsme jim Kuchtílkové a s rozkoší jsme je krmili. Bezostyšně přihopkali  až ke stolu, nechali si házet soustečka a velké obveselení nám způsobili, kdy si troufli vzlétnout až na stůl. 
Jednou se kdesi na zahradě usídlil bažant. Alespoň jsme tak soudili - občas se ozval svým typickým zahoukáním. "To je zvláštní," říkala máma, "že se ten bažant ozývá vždycky, když v předsíni otevřu okno." Snažili jsme se té záhadě přijít na kloub. Až jsme ji rozřešili - nebyl to bažant, zavrzalo  vždycky okno, ale zcela dokonalým bažantím hlasem.

Na otlučených kamenných schodech stály kbelíky s uhlím - kdo jiný ho nanosil, než chudák máma. V zimě bylo všude mrazivo, i přes úpornou snahu rodičů topit, a všecko bylo poprášeno popílkem z briket. Na záchod se dávala petrolejová kamínka, a stejně zamrzal. Jednou mi v pokoji zmrzla v miskách voda na malování. Jen v kuchyni bylo trošku teplo. Spávali jsme pod dvěma peřinama a na noc jsme si dávali do postele termofor. Večer hřál, ale za pár hodin hřát přestal, a dokonce někdy  vytekl a ráno jsem ležela ve studené louži.  

 V zimě jsme žili hlavně v kuchyni, ta byla úzká, temná, s malými okny, situovanými do temné strže za vilou, zvané údolí. Vedle kuchyně byly dvě malé místnůstky - špajzka a pokojík pro služku. Do něj se vešla jen postel a snad skříň - už si nepamatuju co vše tam Květa měla, i když jsem tam občas bývala za trest zavřená. Později z toho pokojíku vybudovali rodiče koupelnu. Předtím byla vana v kuchyni, velikánská, litinová, ze všech stran zaoblená, měla nohy v podobě lvích tlap. Většinou byla zakrytá prkennou deskou a ta sloužila jako odkládací plocha. U kotle s baterií byl malý prostor pro mytí rukou.Vysoký tmavěrudý kotel stál vedle vany, kohoutky měly podobu kříže, jehož ramena byla zakončena koulí, uprostřed kříže byl porcelánový terčík s nápisem TEPLÁ nebo STUDENÁ. Od baterie vedlo mosazné potrubí ke kotli a jiná trubka vedla vysoko vzhůru, kde se ve výšce lomila a byla zakončená mohutnou sprchovou růžicí. Porcelánovou páčkou se šipkami a nápisy SPRCHA - VANA se určovalo, kudy poteče voda, občas se při neopatrné manipulaci stalo, že voda tekla místo do vany sprchou na provizorní stůl. Přes týden byla vana zakrytá deskou, v sobotu se zatápělo v kotli, ohřála se voda, deska se sejmula, a bylo možno se koupat.
 V kuchyni bylo horko, usadili mě do vany a půjčili mi gumovou kačenku. Na stole byla připravená osuška, byl to zážitek, nechat se namydlit a potom osprchovat a potom honem zabalit do osušky, a pak dostat čisté pyžamko. "Ta prokoukla!" říkali, když mě viděli vykoupanou.

Jinak byla po celý týden voda v kotli studená, a když se v kuchyni vařilo, kotel se opotil. Dalo se po něm malovat prstem. Květa maluje, udělá dva panáky, je to máma a táta. Po chvíli z kreseb stéká potůček vody. "Máma se počůrala," řekla tiše Květa, aby mne pobavila, a já radostně vřískám po ní: "Máma se počůrala!" Květa se poleká : "Pšt, nekřič, to se nesmí říkat," a rozhlíží se, jestli někdo není v doslechu. Pocítila jsem ustrašenou úctu podřízeného k nadřízenému, jakou chová Květa k mámě, a v té chvíli je mi Květa mnohem bližší, než máma. Pociťuju spikleneckou rozkoš.

V údolí za vilou  rostly krásně pokřivené akáty. Když bylo v létě kuchyňské okno opatřeno sítí proti mouchám, jevily se akáty za sítí jako výšivka na kanavě. Okna byla malá, obrácená na sever, směrem k venkovskému hospodářství paní Rakové. Ozývalo se odtud kdákání slepic, kejhání hus, mečení kozy. Proti dveřím z předsíně byly v protější stěně dveře do špíže a do koupelny, mezi nimi stávala kredenc. Pokud máma vysunula z kredence vestavěný kuchyňský vál, sahal skoro až ke stolu a vznilo tu zúžené místo, jímž bylo těžko se protáhnout. Táta mu říkal "úžina Dardanelská". Měl i jiná úsloví. Třeba když si brával po večeři jogurt, nezapomněl poznamenat "Jugurtu, krále Numického..." Po večeři říkával "věnujme se pracem asanačním" a "budeme mýt nádobky".

Na stole byl vikslajvant, kolem stolu židle každá jiná, u zdi za stolem lavice. Při jídle tam seděli Ivanka s Evženkem a pošťuchovali se, vedle nich na kraji lavice seděla babička, mezi nimi kočka. Ta si položila pacičky na stůl, přikrčila se a s hlavičkou těsně nad úrovní stolu sledovala, jak večeříme. Občas se vztyčila a rozhlédla se, občas Ivance nebo Evženkovi ukradla něco z talíře. Přes všechno handrkování a zlobení tu byla pohoda, přes všechen chaos a zmatek jsme byli šťastná rodina. 

Do konce padesátých let stávala v kuchyni kachlová kamna, mohutná, starodávná a krásná. 
V jejich zvýšené části byl "kamnovec" - nádrž na ohřívání vody. Pod ním dvě trouby s kruhovými větracími okýnky. Dole půlkruhový výklenek, tam se ukládala polínka na zatápění.
Obložena byla čtvercovými kachlíky, modrými a bílými, které vytvářely šachovnici. Zírala jsem na tyto kachlíky a spatřovala v nich obrazy - stáli tu panáci, jeden čtverec tvořil hlavu, o řadu níž dva čtverce tvořily ruce, a čtverec pod nimi tvořil nohy. Panáci se prolínali, hlava a ruka jednoho se náhle staly rukou a nohama jiného - náhle tu byl dav podivných  bytostí, tajemných, trochu neohrabaných, pohromadě nedržících, ale žijících si svůj záhadný život.
Postávala jsem před kamny a užasla zírala na panáky, a Květa hartusila, ať se jí nepletu v kuchyni, "...jdi mi z vlny do bavlny, a proč si nejdeš hrát." Zírala jsem na kachlíky, náhle se zjevil obraz dvou křídel otevřených dveří, lákajících ke vstupu do pohádkové zahrady : "Honem, než se zavřeme - rychle, než zmizíme!" A už také zmizely, ale zjevil se  zas obraz podivného domu. "Co tu civíš, překážíš mi," hudruje Květa.

Na římsičce nad plotnou jsou zvláštní a nedosažitelné věci. Vedle písku na nádobí, rejžáku a krabice s Meltou je tu i plechová krabička s barevnými obrázky hradů -  nevím co v ní je, asi něco skvělého. Patrně v ní býval čaj, mně ale připadala jako vhodná pro uchovávání čehosi tajuplného, nejspíš pokladu. Krabička mě láká svojí nedosažitelností i krásou. Je mnoho věcí nedosažitelných a také mnoho věcí zakázaných. Je-li cosi zakázaného dosažitelné, cosi silnějšího než já mi velí, abych tuto zakázanou věc uchopila do rukou a po chvíli bezmocně přihlížela, jak se sama od sebe rozbíjí. Ale nedosažitelné je mnohem kouzelnější.  

Na kuchyńské zdi visela vyšívaná "kuchařka". Vyráběla ji pro nás babička Roháčová, a proto neměla námět světský (nebo dokonce lehce frivolní - jako u Raků : "Copak je to za vojáka - bez hezkého děvčete?"), ale námět pobožný. Byl na ní zpodoben žehnající Kristus, ale bohužel měl divné vlasy. Na jedné straně podtočené a na jedné straně rovné a rozpuštěné. To se nemohl pořádně učesat? Ta nedůslesnost mě zlobila. Dospělí nedokážou nic dovést k dokonalosti. Kolem Krista byl nápis : "Přijď, pane Ježíši, buď naším hostem zas, a ostříhej nás v každý čas." Ostříhej? Co je tím myšleno? Vysvětlili mi, že s ostříháím vlasů to nemá co dělat. Jistě, chápu to. Kristus nám přeci nebude stříhat vlasy, to dá rozum. Já vím, co nám má ostříhat. Potravinové lístky. 

Dostávali jsme je každý měsíc, na každého člena rodiny arch - lišily se podle toho, zda se jednalo o těžce pracující, děti do šesti let, občany starší šedesáti let ... Na každém archu byly oddíly masa a uzenin, mléka, tuků - ty se musely všechny odstříhat od sebe a potom se ukládaly do zvláštní papírové prkenice s kapsičkami - maso k sobě, tuky, cukr. Byly tu vyznačeny všechny potraviny, kromě kmínu. Kmín měl tu výsadu, že poukázky na něj byly tištěny na zvláštní šedé kartony, kterým se říkalo "kmenové listy". Pro ty se chodilo na magistrát, což byla budova v nejošklivější smíchovské ulici, stejně tuhá, šedá a nezáživná jako kmenový list. Stála se tam úmorná fronta v ponuré čekárně, kde stáli v řadě bezbarví mlčící lidé, tupí a rezignovaní. Zařazovaly jsme se s Květou na konec té fronty a žádalo se od nás, abychom se oddaly stejnému mlčení, beznaději a rezignaci. Čekalo se, až přísní úředníci vysunou okénko z vroubkovaného skla a se stejnou rezignací budou rozdávat lístky na kmín. Vroubkovaná skla zavřených okének vybízela k tomu, aby se po nich škrábalo nehtem - patrně k tomu byla určena, aby se mohli lidé něčím při čekání bavit, ale ti už zřejmě zapomněli, jaký byl prvotní účel skel a hleděli na všechna zatažená okénka bez zájmu. Snad by bylo dobré jim to připomenout? Natáhla jsem se, a na cípku skla, kam jsem dosáhla, demonstrovala jsem, co by se mělo podnikat. V té šedi a nudě magistrátu se škrábání po skle jevilo jako poměrně zábavná hra. Do té doby, než se okénko vysunulo a přísná, šedivá tvář vyhlédla se slovy : "Hlídejte si to dítě, ať neruší!" Náhle se zde objevila ještě jiná holčička, a to byla spása. Začaly jsme si spolu hrát na nálet. Byla to zábavná hra, seděly jsme vedle sebe v koutě na bobku a vedly jsme dospělé řeči : "To je hrůza, po kolikátý už dneska houkaj - a kdy myslíte, paní, že už bude konec války?" Odhoukali konec náletu - a už zas houkají znova, tak zas honem znova do krytu. Místo sirény nám sloužila jakási kovová závora na zdi, pomocí které jsme donekonečna vyluzovaly nepříjemné vrzání. Do doby, než zase jakási zoufalá tvář zahudrovala, ať už ty děti dají konečně pokoj. 

Různé druhy potravin na lístkách se členily na čtverečky a obdélníčky, označené váhovým množstvím, maso po čtvrtkilech, mléko po čtvrtlitrech, cukrovinky po dekách - všeho tak poskrovnu, aby se lidé tak tak najedli. Dětem bylo přilepšeno, také těhotným ženám, určitě nepřišli zkrátka  lidé různě protěžovaní, těžce pracující, občané německé národnosti. Každý měsíc měly lístky jinou barvu a jiný podtisk - umně zaplétané křivky a ornamenty, vytvářené gilošem. Lístky se nosily v peněžence se stejnou samozřejmostí jako peníze a při každém nákupu potravin se přidávaly k penězům jako samozřejmá součást platby. Vždy jednou za měsíc, po té kdy je rodina obdržela, nastala náročná a zdlouhavá práce s jejich rozstříháním, není divu, že při tak úmorné piplačce musel být Pán Ježíš nápomocen.

V kuchyni panovala Květa, která svou práci brala jak nutné zlo, a máma, která netoužila být tichou ušlápnutou domácí puťkou a rozhodně nespatřovala své poslání v údělu hospodyně. Kuchyň, cuchtička nemilovaná, neladná, šedivá a umudlaná, znavená životem, povadlá a nepěstěná. Ze všeho čišel spěch a neláska : šup, šup, ať je to hotovo. Co se kam dalo, to tam smutně stálo. Věcem tam jaksi nebylo dobře. Skla z kredence máma vyndala, darmo jen překážely, a kdo se s tím má pořád čistit. Kraječky na poličkách nebyly trpěny, každá zdobnost mámu dráždila a byla nemilosrdně vykázána. Leštění nožů a láskyplné rovnání hrníčků - to byla ztráta času. Přesto i sem nesměle zabloudila poezie, na párátka jsme měli keramické ježčí tělo, bodliny vytvářela ta párátka. Na úzké poličce nad hrnky byl reliéfek svaté Terezičky, negativně vybroušený do skleněného hranolku. 
Dneska bychom řekli, že kuchyň byla plná krásných starožitností - jenže tenkrát to starožitnosti nebyly, bylo to jen obyčejné, prozaické a k smrti nudné náčiní. Smutně každodenní, levné, s oprýskaným smaltem, vydechující pach žluklého loje, levných náhražek, cikorky, umělých tuků a smutku válečných let. Služebné ho rezignovaně cídily a pucovaly, mrzutě jím třískaly, měly ho nerady a tajně nad ním spřádaly své barvotiskové sny o tanečních zábavách, filmových hercích a svatebních šatech. Úděl služebných byl praubohý a nudný, náš byt neskýtal přepych salónů z toho filmu, "na kterém jsem byla tuhle s Máňou", kuchyň byla dlouhá, neskladná, pustá a smutná. Okna byla malá a hleděla na sever do údolí, stíněného starými akáty. Věci tu byly šedé, mastné, staré a otravné. Nábytek byl starý, takový co je ho škoda vyhodit, protože ještě může sloužit, sešly se tu  otlučené židle, bedny, všelijaká štokrlata a lavice, panoval názor, že kuchyň je popelka, na které nezáleží, žít že se má v parádně zařízených pokojích, obrácených do zahrady a k jihu, a kuchyně že můžou být na sever, na půdorysu který vybyl, zařízené tím co už si svoje odsloužilo, odloženým a jinde neupotřebitelným. Možná právě to činilo kuchyně útulnými. Pro mne bylo hračkou učinit si zajímavým cokoli. Při svém nicnedělání a bloumání tří - čtyřletého dítěte jsem si uměla k čemukoli přimyslet příběh, všemu dodat duši, převtělení, zakletí a všeliké vlastnosti, dle nichž byla ta či ona věc přátelská, či  vzbuzovala obavy a pocity ohrožení a bylo nutno mít se na pozoru. Různými tajemnými obřady bylo možno skrytá nebezpečí paralyzovat, ale strašidla číhala všude. Velmi nebezpečné strašidlo žilo ve splachovacím zařízení na záchodě, zlá divoká ryba, bydlela v nádržce a kdykoli se spláchlo, rozčílila se, hučela, bublala, kloktala a plivala bublinky. Snažila se proklouznout do mísy, ale nemohla se protáhnout rourou. Ale bojím se, že jednou proklouzne a zakousne se mi do holého zadku.  Květa mi hrozívala, že mne zavře na záchod a spláchne, budu-li nadále zlobit. Jiné strašidlo bydlelo pod podlahou kuchyně, byla to ježibaba, placatá - aby se vešla do prostoru mezi podlahou a stropem, vylézala v noci a začala se pojídat. Nejdřív si snědla ruce, pak nohy a zbytek těla, až nakonec tu zůstala jen její zubatá huba a poslední sousto už nemohla spolknout, protože neměla krk ani břicho. To tou hubou propadávalo a huba skákala za ním po podlaze a ne a ne ho sežrat - chňape po něm stále rychleji a rychleji, až začnu hrůzou křičet. 
Všecko v kuchyni bylo pusté, šedé, matné a zašlé, na vše se snášel jakýsi válečný prach, který pokrýval svět bezbřehým smutkem, všechen život dusil mrak obav, strachu a beznaděje. I ulice zalehl smutek. Květa mě vedla Švédskou, a když se potkala se sousedkou, daly se do řeči  "A co si přejete k Ježíšku?" "Nic, jen konec války." V těch slovech byl smutek, byla v nich  rezignace - zdálo se, že konec války nikdy nebude. Ale uprostřed toho smutku a šedi se náhle kdesi otvírala pomyslná brána ráje, zatřpytilo se andělské křídlo, zjevila se zázračná věc. Třeba barevná plechová krabička s obrázkama,  ve které byl jistojistě poklad. Nebo zjevení se Ježíškových saní, nebo české pohádky v červené vazbě. Nebo zvoneček z papíroviny, který mi koupila paní Přecechtělová. 

Kuchyni vévodila kredenc. Slovo "kredenc" se nemělo říkat, babička bojovala za očistu českého jazyka od cizích, hlavně německých slov, a nabádala nás, abychom vždy použili název český.  Ale "kredenc" se nějak líp vyslovila než "příborník". Ve spodní skříňce byly smaltované kastróly a sem tam mámina chlouba - kastról z nerezu. Všechny byly jaksi zašlé, a co horšího, k žádnému nebyla poklička. Vedle kastrólů se kupily smaltované cedníky, neforemné šťouchačky na brambory, oprýskané konvice na meltu, pasírovačka na hrách, váhy se závažími v dřevěné krabičce, hmoždíř, a také stará krabice od bot, jejíž obsah příznačně chrastil a  jejíž vysypání na stůl slibovalo příchod nejskvělejších radovánek - totiž Vánoc. V krabici byly vykrajovačky na sušenky - zajíček, kočka, stromeček - a dva panáci,  kterým jsme odedávna říkali pan farář a pan učitel. Bývala to radost, probírat se formičkama, uválet si na židli ukoptěnou placičku, vykrojit trošku nepodařeného zajíce a smět ho dát upéct s ostatním cukrovím - dával se potom na okno ptáčkům. Pokličky byly v jednom ze dvou šuplat (pardon - zásuvek - ale když ono se "šuple" nějak líp šoupe z pusy) - nakupené na sobě, otřískané a při hledání nějaké vhodné o sebe drhly, strašlivě skřípaly, lomozily a chrastily, táta ten zvuk nesnášel a po celý život se dožadoval pokličníku - máma zas po celý život oponovala, že pokličník je nesmysl a zbytečný krám. Tak trochu si libovala v neladu tam, kde cítila zbytečné a prázdné konání. Kdo by chtěl vařit, musel k hrnci hledat v šupleti s poklicemi nějakou přibližně pasující a tehdy se ukázalo, že k žádnému hrnci ani kastrolu odpovídající poklice neexistuje. Musela se vybrat nějaká přibližná,  ta neseděla a z hrnce padala, případně zapadla dovnitř. Navíc byla křivá a nedoléhala.
Jednou jsem byla navštívit spolužačku Stáňu Mlčochovou a v kuchyni její maminka vařila. Na plynovém sporáku měla v jednom hrnci polévku, vedle v kastrole brambory a v jiném kastrole se dusilo maso. A všechno to nádobí bylo z téže soupravy - to mě uchvátilo. Co mne ale úplně fascinovalo bylo to, že na každém hrnci i kastrolu ležela poklička, která se k němu hodila, která na něj padla a patřila k němu. Mohla jsem na tom zázraku oči nechat. Jak je to hezké a úhledné!  Až budu mít svou domácnost, budu mít jen samé takové hrnce a pokličky. Jak krásně se musí žít tam, kde hrnce a kastróly na sporáku náležejí k téže soupravě a pokličky na ně přiléhají. O takovém místě je možno říct, že všechno je v pořádku, tady se žije klidně, v pohodě, míru a bezpečí, tady nám nic nehrozí a v budoucnosti nás čeká jen štěstí.  

Ve vedlejším šupleti - zásuvce - byly příbory. Žádný  servis, spíš pozůstatky mnoha výbav, bez protějšků, osamělé zbytky pradávných souprav, dědictví po mnoha předchozích generacích, jakési dějiny stolování, ze všech epoch nějaká ukázka, každý kus jiný, nic nepatřilo k ničemu. Některé kusy byly jaksi protivně výstřední - moderna dvacátých let, konstruktivizmus či docela kubizmus, jiné byly historizující, ozdobné a těžké. Trochu mě to hnětlo, a trochu to mělo svoji výhodu : každý člen rodiny měl svoji oblíbenou vidličku a každý si jen s tou svojí nejlíp pochutnal. 

Nad zásuvkami byla trochu stísněná pracovní plocha, vysunovací vál, nad ním v horní skříňce tři šuplátka a police na hrnky a talíře. Měly být za sklem, ale sklo překáželo a máma ho dala pryč. V šuplátkách změť předmětů - stará hračka, vyschlé lepidlo, gumy od zavařovaček, špunty (pardon - zátky), klíčky na sardinky, klíč k natahování hodin, úřední doklady od elektrických hodin, měly tam být - ale nikdy nebyly - nůžky - "Kdo si je zase půjčil a nedal zpátky na místo?" - pytlík semen a pytlík vanilkového cukru, který se vysypal a všecko provněl, prášek do pečiva, Petosa, odněkud vypadlé šroubky... ale hlavně - paklík karet. Byly přetaženy gumičkou ("Nehraj si s ní, ztratíš mi ji," napomínala babička - gumička bylo nedostatkové zboží, jako ostatně tisíc jiných věcí.) Babička si karty ráda vykládala, spíš pro zábavu, než aby jim přikládala víru. Vždycky jen na jedinou věc : jestli dostane dopis. (Ten dopis měl přijít z Austrálie a měl být od jejího syna Pepy. Léta nepsal, asi tušil, že by nám způsobil nepříjemnosti. Ale babička po dopisu od něj toužila.) Měla jsem karty ráda pro ten podivný svět jejich obrázků. Každý z nich tajil jakýsi příběh a ty příběhy se spolu prazvláštně prolínaly podle toho, jaká náhoda je položila vedle sebe.

Na policích ležely talíře a hrníčky, taky každý jiný, pozůstatky dávných servisů, z nichž nakonec zbyla vždy jen polévková mísa a pár náhodně uchovaných kousků. Polévkové mísy pak stávaly na skříních a máma v nich měla prachovky. Na hrníčkách obrázky poutních míst Hejnice, Svatá Hora, Hlinsko ... tenkrát na nich nic vzácného ani starožitného nebylo, tak jsme je vesele užívali a rozbíjeli. O patro výš sklenice, až mě srdce bolí jak krásné, a jedna po druhé odcházely. Na uzoučké poličce nad nimi léky, párátka, skleněná svatá Terezička, tu a tam svatý obrázek, pohlednice, recept na koláč od paní Blažkové. A spory mezi mámou a babičkou, mají-li být police ozdobeny vyšívanýma cokničkama. Babička měla ráda pořádek, čistotu a ozdobné dečky. Máma nenáviděla vše, co ji zdržovalo, bylo zbytečné, parádní a hospodyňské. Máma nesnášela ani domácnost jako takovou, cítila se být moderní a emancipovanou ženou, nenalézala potěšení v údělu pečlivé hospodyně. Její sestra Mima prý kdysi v mládí prohlašovala, že by umřela, kdyby měla mýt nádobí, a později, když ho vskutku mýt musela a k tomu měla mnoho dalších domácích prací za povinnost, naříkala nad svým údělem a prohlašovala, že je bílá otrokyně. Snad až dnes, v jednadvacátém století, začínají muži vnímat domácí práce trochu i jako svoji záležitost, ale trvalo to snad celé jedno století, než pochopili, že od dob kdy ženy začaly studovat a vydělávat musí i oni doma přiložit ruku k dílu.  

Na kredenci starobylý kafemlejnek s mosaznou násypkou a šuplátkem, vedle džbán na pivo. Chodívali jsme pro něj k panu Zrůbkovi do protější hospody. Pili jsme ho po večeři a máma mi ho nalévala do malého půllitříčku. Moc mi chutnalo a stále jsem si říkala o další : "Čepujte, čepujte, pane Zrůbku!" - a "pan Zrůbek" ochotně naléval nové. Později nám dávala své deputátní pivo paní Baarová, která pracovala v pivovaru. To mi bylo už kolem desíti let a byla jsem piva natolik vášnivým vyznavačem, až babička usoudila, že zhloupnu a že to musí přestat.

V dávných časech ve splachovací nádržce na záchodě sídlila zlá ryba. Po každém spláchnutí, které se neobešlo bez jejího řevu, čekala až nateče nová voda a při tom zlobně hučela, syčela a vyhrožovala. Tušila jsem, že jednoho dne jí dojde trpělivost, vylítne potrubím ven a kousne mě rovnou do jisté části těla. Řešila jsem ten problém tak, že jsem se nejdřív upravila, přichystala se na bleskový úprk a teprve pak spláchla a rychle unikla. Později se mi záchod stal přívětivým útočištěm před světem. Bylo tu útulno, nikdo sem za mnou nemohl. Mohla jsem tu po libosti sedět, dumat a meditovat, mámin ostříží zrak sem nedosáhl. Bezcílné blbnutí bylo hlavní náplní mého volného času a zde bylo možno se ukrýt před výčitkami "co zas vyvádíš, jdi se učit!" Táta vyzdobil tuto místnost obrázky, které bylo možno donekonečna zkoumat a prohlížet. Jen mě mrzelo, že mísa byla tak čistě vydrbaná - na to dohlédla babička - to u Tesařů měli v odpadové části nádherný hnědý nános, ten jsem jim vždy záviděla. Užívala jsem si svého úkrytu před světem a okem "velkého bratra" do doby, než na to přišli, že se sem chodím ulejvat od života a začali toto mé chování nemilosrdně pranýřovat a vyhánět mě odtud.  

V bílých kachlových kamnech, která stávala v pokoji, se topilo z kuchyně a ve zdi byl za tím účelem hluboký výklenek. Kamna byla zbourána, ale výklenek zůstal. Dávali jsme do něj krabici se šitím a mívala tam pelíšek kočka Mazlíček. Když byla březí a slídila po bytě, aby našla úkryt ke svému slehnutí, nakonec vždycky zakotvila ve výklenku. Tam potom odchovávala svá koťátka, zprvu směšně bezmocná, později k radosti nás dětí všetečná a dovádivá. Když jsme jednou novorozené koťátko ukazovali psovi Péťovi (věděli jsme, že mu neublíží), užasli jsme : ten nemohoucí tvoreček s třesoucím se ocáskem, sotva hodinu starý, slepý a světa neznalý, poznal psa, a začal po kočičím způsobu prskat a pouštět hrůzu! Koťátka odrůstala, prohlédla, a začal jim být pelíšek těsný. Tehdy s žuchnutím padala z výklenku na podlahu. "Aha, už padají hrušky," říkali jsme. Potom už hrušky docela šikovně slézaly, šmejdily po kuchyni a zalézaly za sporák. (To už tu kachlová kamna nestála.) Tam obvykle začalo kotě žalostně mňoukat a neumělo najít cestu ven. Ale pak se stalo, že se mu podařilo prolézt za sporákem, neuvíznout, nevřeštět a hrdě se objevit na opačné straně štěrbiny. Tehdy jsme si říkali, že už složilo kočičí maturitu, a mohlo jít do světa. Koťata jsme vždycky jakž takž udali, ve vilách se pro ně místo našlo vždycky někde. A když ne, odnesli jsme kotě do ústavu hluchoněmých v Holečkově ulici. Spravovaly ho jeptišky, bývaly hodné a laskavé a neměly to srdce koťátko odmítnout.  

Na kuchyňských dveřích byl napínáčky připevněn kominický kalendář a pod ním plán Prahy. Zajímal mě, bavily mě místní názvy - zněly mi neotřele a vnucoval se mi jejich prvotní význam. Ďáblice, Hrdlořezy, Strašnice. Velmi legrační vyl název Na Vidouli. Cosi jako vyvalená vidící koule. Plán Prahy časem bral za své - v místě poblíž kliky byl brzy odrbán a umolousán, časem bývalo třeba nahradit ho novým. S tím byly v padesátých letech problémy, jako ostatně s čímkoli jiným. Mapy se nesměly tisknout a vydávat - mohl by se jich zmocnit nepřítel. Existovaly jen jakési mapy pohledové, a nejsměšnější bylo, že na nich nesměla být znázorněna nádraží. Na nádražích se také nesmělo fotografovat - vzpomínám si na průšvih, když jsem v Kyšperku fotila Boxtengorem malého Evženka na schůdcích vagónu. Takže dost na tom, že vůbec byla znázorněná trať - ta ale v určitém místě přestala a kde mělo být nádraží, bylo prázdné místo. Co kdyby se plánu zmocnil nepřítel?  Našemu uvědomělému lidu se zas jednou podařilo nepřítele přelstít. 

Nad kredencí visel od nepaměti podlouhlý obrázek, ještě z dětských let našeho táty : svatební průvod z pohádky o kocourovi v botách. Mívali jsme ho všichni rádi, dneska ho mám v kuchyni já. Nad stolem byla starodávná stahovací lampa se skleněným ozdobným stínítkem. Na stole byl vixlajvant, připíchnutý napínáčky, který bylo nutno čas od času vyměnit - vzpomínám si, jak bývalo vždycky těžké, zvyknout si na ten nový cizí vzorek. 

Ach ach, kde je naše stará kuchyň, vždyť ona vůbec nebyla ani ošklivá ani nudná, vždyť ona byla svědkem tolika dění, radostí, zlobení, smíchu, smutků a hlavně tolika lásky.  
  
Na kredenci stála za války i dlouho po ní stařičká dvoulampovka, měla dva bakelitové knoflíky, jedním se lovilo v éteru a druhým se řídila hlasitost. Člověk sedící u rádia byl člověkem úctyhodným, neboť byl právě ve spojení se světem. Mezi oběma knoflíky svítila stupnice, po níž zvolna přejížděl ukazatel, podle toho jak se otáčelo knoflíkem. Iluzi světovosti vyvolávaly názvy metropolí, FIRENZE, MOTALA, BUDAPEST - ve skutečnosti se stěží chytila Praha, a krom ní ještě praskot a hvízdání, jen sem tam ještě jiná stanice, která se co chvíli ztrácela. Dal se ovšem chytit  Londýn, ale k romu byla zapotřebí čerčilka, zakázaná pod trestem smrti. Po domech prý chodily namátkové kontroly, nemá-li ji někdo instalovanou. Navíc povinně visela na každém radiopřijimači cedulka PAMATUJ, PAMATUJ, že poslouchání cizího rozhlasu se trestá smrtí. Přes to všechno měl náš táta čerčilku uschovanou v polštářku a večer, když všichni spali, ji vkládal do rádia a poslouchal to jediné, co se v těch dobách poslouchat dalo. To jsem se dozvěděla až dlouho po válce.    

Stalo se prý jednou za války, že kdosi na ulici volal na kohosi "haló" - a nějaké dítě k tomu dodalo: "Haló haló, volá vás Londýn!" Všichni okolo ztrnuli hrůzou - ale na štěstí nebyl žádný udavač na doslech a jako zázrakem to prošlo.
Jindy se stalo, že uklízečka z polikliniky, bodrá a hubatá ženská, jela tramvají, a jak už mívají tyto typy ve zvyku, vyslovovala nahlas, co ji právě napadlo :"Hitler je pěknej moula a vůl, nemusel se pouštět do žádný války a moh' bejt klid ..." a zvedli se dva páni v kožených kabátech, stroze a německy jí řekli "půjdete s námi" - a víckrát ji nikdo neviděl a nikdo už o ní neslyšel. Nebyla ani hrdinka ani politička, neměla žádnou moc a její slovo neplatilo víc než psí zaštěkání, byla jen od huby a právě se jí chtělo říct jen co jí táhne hlavou - a byl to její konec. 

Ale teď jsme u nás v kuchyni. Rádio na kredenci prská a hvízdá, táta otáčí knoflíkama a chce poslouchat zprávy. Ne Londýn, jen Prahu. Nerozumím jim, ale jedno slovo se mi zalíbilo : konvoje. Co je to? "Létadla," vysvětluje Květa. Představuju si kropicí konve, letící po nebi. Druhý den se neustále dožaduju puštění rádia :"Chci poslouchat o konvojích."   

V zimě jsme žili hlavně v kuchyni, tady bylo jakési centrum rodinného života. Pravěké ohniště, ke kterému jsme pudově tíhli. V pokojích bývala zima, ale tady se vždycky topilo. Zařízení bylo praobyčejné, všechno tu jaksi bylo omšelé a nemoderní, ale nikdo z nás netoužil po ničem jiném, jaksi nám to zcela dobře stačilo k životu. I když, jak teď na to vzpomínám, byly některé ty součásti zařízení dost podivné.

Z nejohavnějších byl mycí stůl. V uzavřeném stavu to byla skříňka neškodného vzezření, ale - ó hrůza - když se vysunula její obří zásuvka! Ta spočívala na dvou nohách, jež bylo nutno sunout po podlaze, a v ní se objevily dva veliké šedé dřezy, zinkové, jaksi provždy mastné, 
nechutné a odpudivé. Mezi nimi ještě jedna malá miska na písek, na něm obvykle ležel zbytek drátěnky, zarezlý a stejně eklhaft jako celé to monstrum. Hospodyně, shrbená v předklonu, oddávala se tristní činnosti - mytí nádobí. Nejdřív si musela ohřát na plotně horkou vodu, potom v ní myla sklenice, ty nejdřív, pak podle předpisu talíře, příbory, a nakonec drbala kouskem drátěnky mastné  kastroly, zčernalé, otřískané, plné dávných i současných připálenin. Umyté nádobí skládala do druhého dřezu, kde mělo mírně okapat a odkud je měli brát ti, jimž bylo nařízeno utírat. "Utírat nádobí" - to bylo okřídlené úsloví, jakýsi symbol ujařmení, práce nenáviděná a ponižující, leč nutná a každodenní. "Zdalipak pomáháš doma mamince?" ptávali se veřejní karatelé, a symbolem té pomoci byla utěrka. "Já ho utírala včera, dneska je na řadě Ivana," sváděla jsem marný boj. Ve dřezu, kam se umyté nádobí skládalo, vznikala z okapané vody nevábná loužička, mokro bylo i všude kolem, voda v dřezu byla brzy mastná, šedá a velmi nechutná.  Svět tenkrát ještě nic nevěděl o saponátech, tím méně o myčkách. Nádobí se mylo kouskem hadru, a ten byl brzy velmi nechutný taky. Vrcholem pomoci byl písek a drátěnka, spletená z kovových ostrých špon, ta časem rezla a drobila se. Umyté kastroly se dávaly oschnout na horkou plotnu a občas se stalo, že jsme zapomenutý kousek drátěnky našli v nějakém příštím pokrmu. Jednou byl dokonce zapečen ve velikonočním beránku. Hadr, kterým se umývalo (o molitanových houbičkách taky ještě svět nic netušil), se nakonec propral studenou vodou, což ho smradu nezbavilo, ještě se s ním otřel stůl a pracovní plocha kredence, a posléze se nad plotnou rozvěsil k oschnutí. Kuchyň se zametla smetákem, který nevisel, jak by podle předpisu měl, nýbrž stál v koutě, takže jeho žíně byly beznadějně otočeny směrem vzhůru, hromádka smetí se smetla na pokroucenou plechovou lopatku malým smetáčkem, stejně zuboženým. Smetí se hodilo do uhláku a tím byly asanační práce završeny.  

"Věnujme se pracím asanačním," vyzýval táta po večeři, a děti s patřičným odporem a nechutí sklízely nádobí, naschvál nechávaly padat na zem příbory, ošklíbaly se nad mastnou vodou v dřezu. Když babička viděla, jak se my s Ivanou k práci stavíme, sama obvykle šla a sama začínala mýt. Dodnes ji vidím, záda má sehnutá, třesoucíma se rukama omývá talíře a bojí se, aby je nerozbila, dodnes mi srdce puká lítostí. Ach, babičko. Pracovala do poslední chvíle, nechtěla být na obtíž, dokud jí zbývala špetka sil chtěla být užitečná. A my holky jsme byly líné a nevychované, máma nás k domácím pracem nijak výrazně nenutila, říkala že se musíme učit do škoy, sama taky neměla ráda domácnost. Jen babička tu dbala na pořádek, jen babička byla pravá hospodyně. 

Vzdor tomu, že kuchyň byla nehostinná, temná, postrádala proporce přívětivé místnosti a navíc byla zařízená tím nejméně parádním či přívětivým nábytkem, trávili jsme zimní čas ponejvíce tam. Jakýsi atavizmus nás nutil stahovat se k ohništi, k řeřavému srdci domu. Ani to nebyl atavizmus, kuchyň bývala jediným místem, kde bylo teplo. A život naší rodiny jí dodal krásy. Možná jsme nežili podle předpisů, děti se praly, máma se stále rozčilovala a křičela, babička měla staromódní názory, táta chodil s hlavou v oblacích a nestaral se o běh domácnosti, byly tu mnohé chyby ... ale panovala tu láska, veliká láska, a to dodalo naší kuchyni punc toho nejkrásnějšího místa na světě. 

Velmi poetický byl záchod, táta sem lepil a připínáčky připevňoval různé obrázky, vystříhané ze starých časopisů, tak jak se mu namanuly a náhodou zalíbily. Texty pod nimi jsem brzy uměla nazpaměť, některé i dost dlouhé v němčině jsem potom k tátově hrůze odříkávala foneticky. Napínáčky zrezly, obrázky zežloutly, ale visely tu dál, mnoho let. Pořád mám před očima xylografii, reprodukující obraz Václava Brožíka "Politikáři na vsi" nebo "Klisny a hříbata z kobylny knížete Sanghuzska v Gumniskách u Tarnova na pastvě..." 

Od doby, kdy se k nám nastěhovala babička, začala všude soupeřit mámina nechuť k domácnosti a k funkci hospodyně s babiččinou hrdostí na tuto funkci, a z toho plynoucí pečlivostí, pořádkumilovností, pílí, čistotností a vyznáváním prařádů. Máma mnohé ze zásad starohospodyňství pokládala za nesmysl, kupříkladu opovrhovala vážením potravin, pekla štrůdl značka "za deset minut v troubě" a všechny ingredience odhadovala od oka. Babičku to zlobilo, měla ráda přesnost. Dlužno říci, že máminy moučníky se - až na vyjímky -  vždycky povedly, a máma se pyšnila svou rychlostí a záměrným odbýváním prací. Ale štrůdl byl plný šlupiček, jadýrek a šťopek - máma odmítala jabka vykrajovat - to zas babiččin štrůdl byl lahodný a nemusely se pořád plivat nestravitelné kousky. Zejména pak vznikaly spory, když babička trvala na tom, že žloutky do těsta se musí půl hodiny třít - a to ještě jen jedním směrem, což máma pokládala za blbost. Táta mírnil napětí vědeckými teoriemi - možná to tření jedním směrem má svůj význam - správně se tak uspořádají molekuly a těsto je potom jemnější. Máma odmítala cokoli vůbec třít, natož jedním směrem, žloutky dávala do těsta jen tak, netřené. Odmítala i opatrnické rozklepávání vajíčka nejdřív do hrníčku - takže se stávalo, že někdy bylo celé těsto znehodnoceno zkaženým vajíčkem. Nesnášela přílišnou opatrnost, přílišné lpění na řádu a pořádku v kuchyni i jinde, a zejména odmítala ozdobné cokničky, které babička připíchla napínáčkama na police s nádobím. Babička byla moudrá, podřídila se přání snachy, ozdoby sundala. "Dneska je jiná doba," říkávala máma, "dneska není čas na hlouposti." Babička byla nucena slevit ze svých požadavků zbytečného zdobení, ale jinak stále cosi dál mlčky cídila, leštila, pořádala. Sedla si a vnesla řád do škatule se šitím, ve které byly všechny bavlnky, polštářky s jehlama, knoflíky, klůcky a vypárané zipy naházeny jen tak a tvořily zacuchané neuspořádané chumly a odpudivou všehochuť, odrazující kohokoli cokoli zašívat. Dokud u nás bývala služebná, babička dohlížela, aby aspoň ona dělala všechno pokud možno postaru, zlobila se třeba, když pověsila na střeše potrhané cíchy lidem na oči a nedala dopředu ty lepší kusy prádla. Na zaprášenou komodu napsala prstem : MAŘENKO, UTŘÍT PRACH! Pokoušela se dohlídnout i na  mne a na Ivanu, abychom byly trošku přidrženy u domácích prací, ale máma to nerada viděla, tvrdila že se musíme jít učit (což jsme samozřejmě vítaly, ale nijak jsme se o to víc neučily). Později, když už neměla služebnou, se ovšem máma velmi zlobila, že jí s domácností nepomáháme, že je všechno na ní, byla velmi nervózní a neustále křičela - ale říct nám, co tedy a jak máme dělat, to nedokázala. "Než bych si o něco říkala, to si to radši udělám sama. To máte sami vidět, co je zapotřebí udělat!"
Máma nesnesla nicnedělání a klid ji dráždil. Po dobrém nedělním obědě, kdy se nabízela možnost chvíli posedět a popovídat si, měla nutkání vyskočit, dojídat poslední sousta v poklusu, rychle sklízet ze stolu, honem pádit mýt nádobí, všecko dělat halabala a zbrkle, aby už to bylo. Táta i my děti jsme reptali, přoč chvíli neposedí, a máma rozhořčeně vysvětlovala, že všecka práce leží na ní a ona si nemůže dovolit posedět. Levě a zdlouhavě jsme ji následovali a pomalu, váhavě, pečlivě a zbytečně složitě jsme konali úklid kuchyně, což mámu rozčilovalo a vyčítala, že než aby se koukala, jak se k tomu stavíme, radši si to udělá sama. Ale když pak přecijen na zakončení asanačních prací došlo, užívali jsme si  pohodu nedělního odpoledne, sesedli jsme se ve velkém pokoji, táta něco přečetl nahlas, máma si pak vyšla na domluvenou procházku s Jiřinkou, my děti jsme si dělaly něco do školy.  

Na kuchyňských dveřích byl rok co rok rezatými napínáčky upevněn kalendář, obvykle darovaný od kominíků. Býval na něm vyobrazen růžolící kominíček se čtyřlístky, prasátky a ozdobně vyvedeným letopočtem. Vzpomínám si i na báseň z jednoho krátce poválečného roku : "Umlkly už rány z děla, dozněl štěkot kulometů, navěky by píseň zněla - o míru, jenž hlásán světu ..." a končilo se tím, že všechno nejlepší nám přejí kominíci. Také býval na kuchyňských dveřích plán Prahy, legrační tím, že v padesátých letech na něm, jako na žádné jiné mapě, nesmělo být vyznačené nádraží. Nevím, proč právě to - snad bylo ze strategického hlediska nejdůležitějším bodem. Předpokládalo se, že nepřítel je velice hloupý, a nenajde-li nádraží na mapě, nebude vědět, kam házet bomby. Bavilo mě prohlížet si plán a pochopit konečně, kudy která ulice vede a jak vlastně vypadá shora, a taky mě bavilo pročítat si místní názvy a dumat nad jejich podivností a směšností. Za nejlegračnější jsem pokládala "Na Vidouli", tomu jsem se dlouho upřímně smála. 
Nejen že jeden čas nesměla být na mapách nádraží - ale dokonce se vůbec nesměly vydávat mapy. Pro turisty se dělaly jakési mapy "pohledové", povšechné, nesměly být příliš podrobné a hlavně ne v malém měřítku. Všechno bylo najednou utajované, snad že se tak kdosi cítil být důležitý. Jednou jsem na kyšperském nádraží fotografovala malého Evženka na schůdkách stojícího  vagónu - tou dětskou krabičkou, Boxtengorem - a kdosi na mne přilítnul a hulákal, jak to že nevím, že se nesmí na násraží fotografovat? Bylo to směšné, na vagónu ani za ním nebylo vůbec nic strategického, a ostatně jsem fotila docela zblízka - ale kdosi měl potřebu být ostražitý, důležitý a vždy hotový zasahovat proti nepříteli.

Neděle, jediný volný den - a ještě musí být pokažen kostelem. Co dělat. Rodina v parádních šatech kráčí dolů Švédskou ulicí, zahýbá do Holečkovy a hned na jejím kraji vchází po schodech do bývalého kláštera Sv. Gabriela, nyní t.zv. "šekáku" - šekového úřadu. V kostele který patříval klášteru se stále slouží mše. Táta do kostela nechodí, zato máma nadšeně. Chodí i babička, sedáváme vlevo ve druhé lavici, já někdy mezi holkama z naší třídy v přední lavici. Na jaře je ctí každé holky nejít už v punčochách a vyhádat na mamince podkolenky. "Přeci v tomhle horku..." - ale zatím je to tak, že venku je pár stupňů nad nulou a holá kolena šeredně studí. Dodnes mám před očima vzorek dlaždicové mozaiky, která se do holých kolen vtlačovala. I vzorek běhounu, který jsem do nekonečna objížděla očima, když jsem si snažila najít nějakou zábavu k přetrpění  nudy. Nejhorší je kázání. Připadá mi nekonečné a bezobsažné. Doma ho s Ivanou rády karikujem. Důstojný pán je velmi hodný, mírný, laskavý, starý a smířený. Jeho řeč postrádá plamenných výbojů, je spíše pomalá, hustá, těžkopádná,  líně tekoucí. Nevím, o čem mluví. Myslím vždy na něco docela jiného, jsem udeptaná nudou. Mírnou náplastí na toto utrpení je pocit, že si budu smět do liturgického sešitu nalepit pěknou barevnou nálepku na místo, které dnešní neděli přísluší. Každá nálepka je trošku jiná a mít jich hodně vedle sebe je pěkné. Ráda cokoliv sbírám, nálepky vyhovují této mojí zálibě. Krom toho sestřička, co nás učí náboženství, chválí ty děti, které mají hodně vylepených nedělí.  Někdy po kostele rozdává sestřička svaté obrázky. Neobejde se to bez křiku. Řveme, strkáme se, sápem se po nich, sestřička se zlobí. Pak si obrázky vyměňujem. Dva černobílý za jeden barevnej. Ale teď ještě zdaleka není po kostele. Mše sice skončila, ale utrpení pokračuje. Ještě je požehnání, pak modlení k archandělu Michaelovi, pak se  babky ještě modlí růženec. Což tomu nebude nikdy konce? Být na mši se musí - prosím. Ale proč tu do nekonečna vysedávat, když se to nemusí? Když už jsem otupělá a rezignovaná, když už přestávám v konec utrpení doufat, zmlknou nakonec i ty nejskalnější a nejsvíčkovější babky a zvedají se k odchodu. Naše máma odchází jen nerada. Ale obyčejně odchází hned po mši a pospíchá domů napřed, aby mohla začít s přípravou nedělního oběda, jinak by s radostí zůstala.  Pobyt v kostele ji plní štěstím a mše jí dodá sílu do celého týdne. "To pochopíš, až budeš velká," říká mi. Ale já jsem to nikdy nepochopila.
Rozcházíme se domů, máma už dávno uháněla vařit. Sestřička už obrázky rozdala, někdo ještě postává před kostelem, známí se zdraví, některé holky se domlouvají na odpoledne. Máme sváteční šaty, podkolenky, natočené vlasy. Babička mi je natáčí každou sobotu na kožené natáčky, které celou noc tlačí, ale ráda to vydržím. Chtěla bych mít kudrnaté vlasy a ze všeho nejvíc ustřiženou patku, ale ta je nedostupná. 
Kráčím pak s babičkou nahoru Švédskou ulicí, babička je do mne zavěšená, těžko se jí dýchá. Je drobná, milá, hovoří se mnou laskavě, opírá se o hůlku se stříbrnou rukojetí, nese si svou tkanou taštičku, kterou jí před lety přivezl náš táta z Jugoslávie, když tam zasvobodna jezdíval. "Než já se vyškrtám," povzdychne si. Předcházejí nás tetička Rezi Tomanová a její dcery. Tetička Tomanová je babičky starší sestra, žije nedaleko nás, ve vile v ulici U Plátenice, bydlí s dvěma dcerami. Je to vážná Marta a bujaře halasná Mariánka. Marta je svobodná a je profesorkou hudby, Mariánka hýří veselím, má syna Pepánka a dceru Vlastu, ta má za muže veterináře doktora Svátka, a děti Tomáše, starého jako náš Evženek, a Martičku. "Rezi, to je chlapík, viď," posteskla si babička a lapala po dechu. Rezi je drobná jako naše babička, ale stále jí slouží zdraví. Odpoledne si půjde s dcerami sednout do kavárny. Do devadesáti let chodila vždy v neděli odpoledne s dcerami do kavárny.   
Doma už horečné přípravy nedělního oběda. Máma už je doma, převlečená, ohání se v kuchyni. Topí se v kamnech, v troubě se peče maso. Chystá se krémkuchn. Kolem všeho neustálé dohady mámy a babičky. Babička přesně a pečlivě vážila, po hospodyňsku dělala všecko tak jak se dělat má,  máma zbrkle házela mouku na vál od oka, všecko honem honem, aby toho stihla co nejvíc. Babička požadovala třít žloutky jedním směrem, máma odmítala vůbec cokoli třít. Sníh na krémkuchn se do nekonečna šlehal spirálovou metlou, jako důkaz dokonalého ušlehání se musel kotlík se sněhem otočit dnem vzhůru bez úhony. "Tak je to správně," libovala si babička. Táta urovnával spory a nepokoje, ale zase  sočil na metlu a veškeré kuchyňské strojky, které vždy po umytí  vlažnou vodou vycházely ze dřezu černé a mastné. Našlo by se na nich množství baktérií, zajímajících sice akademika Málka, ale k požívání nevhodných. Tady zas máma s babičkou byly zajedno, že to táta s tou čistotou přehání. Mlýnek na maso byl podle něj eldorádem botulotoxinu, neváhal sednout si a čistit otvory kovového disku jeden po druhém, čímž sklidil vlídný posměch babičky i mámy, které se při této příležitosti shodly.  
Na plotně stálo množství hrnců, kastrolů i hrníčků, v tom byla její výhoda, že se sem vešly a intenzita vaření se regulovala tím, zda stály uprostřed nebo po krajích. Vyvářely se tu krom jiného i injekce, aby byly připravené, a máma si dozadu přistrčila i hrnec s prádlem, které hodlala rychle a tajně vyprat v koupelně. Někdy prádlo vykypělo, a to potom bylo neštěstí, když mýdlová voda natekla do polívky. Naproti kamnům se na gauči rozvaloval malý Evženek, nejdřív miminko, později se všude pletl co zvídavé batolátko. Přinesl balónek s hadičkou : "Mámo, kde má tahle mašinka uhlák?" Na gauči trávila život i kočka, s pacičkama způsobně založenýma, moudrým okem sledovala cvrkot v kuchyni. Ivana a já jsme byly střídavě odháněny abychom se šly učit a nepřekážely, a střídavě zvány ku pomoci.    
Tak ještě honem zavařit kapání do polívky, zaprášit maso, vyndat a nakrájet knedlíky, kouknout se do trouby na krémkuchn. Nespálil se? Ne, ale už je akorát, sněhová závěj na vrchu zlátne. Tak rychle ho vyndat. Obřady spějí k finiši. Konečně je vše hotovo, uvařené pokrmy jsou odtažené na kraj plotny, přestalo se přikládat, prostřelo se. "Tak, můžem to zmáčknout," velela babička. Začalo svolávání rodiny, táta nebyl k nalezení. Babička se vždy znovu a znovu zlobila : "Když má jít jíst, má nejvíc práce. Kde vůbec je? To dělá pokaždý!" Máma se přidala : "Tak Evženku, kde jste? Že on zas kouří na verandě!" Táta většinou někde cosi opravoval, kutil, slepoval či drátoval, přivazoval nebo přitloukal. Na schodech k půdě, na verandě, na záchodě. Ne že by při tom nekouřil. Babička chodila po bytě a hledala ho, kočka využila situace a proklouzla do pokoje. Babička se zlobila zas pro změnu na ni : "Vona jinam neumí, než do pokoje!" A začala kočku vyhánět. Táta se našel, tentokrát přišel ze zahrady, kde vylepšoval plůtky, a máma se zlobila, že to musí dělat ve svátečních kalhotách. Konečně jsme se všichni dali dohromady a mohlo se jíst. Teď zas jsem zlobila já a lila jsem si do polívky přehnané množství Maggi, polévkového koření. Milovala jsem ho a byla bych ho nejraději pila rovnou z lahvičky. Ivana vystrkovala z polívky na okraj talíře vše, co nejedla - a to bylo téměř vše, co bylo k jídlu. Nejedla máslo (chleba se jí musel mazat zespodu, aby máslo neviděla), nejedla zeleninu, hlavně ne karfiol, pouze květák, byl těch jídel celý dlouhý seznam. Evženek byl peskován, že sahá do polívky a pak si utírá upatlané ruce o kalhoty.  Po polívce se z téhož talíře, aby nebylo moc nádobí, jedlo další jídlo a nastávalo handrkování kolem masa. Dospělí si ho přehazovali z talíře na talíř - "já to mít nemusím" a "hlavně ať mají děti". Jen babička rozumně prohlašovala, že za jejích mladejch let dostával maso jen tatínek, protože pracoval. Ale nakonec nad lepšími sousty, která jí máma přistrčila, hubovala  stejně: "Ale holči, já to mít nemusím, nechala to dětem. A vzala si taky sama." Máma prohlašovala, že už měla, že už se najedla před námi, čemuž nikdo nevěřil. Maso putovalo z talíře na talíř. "Snězte ho vy, Evžene," kázala máma. Táta říkal, že už má dost, Ivana jedla jen něco a opatrně, nakonec jsem maso dostala já. "Ona ho potřebuje," hájila mne máma, "na lístkách ho má nejvíc." ( Maso jsem odjakživa milovala, dokázala jsem ho sníst libovolné množství, a velmi mne vzrušovalo syrové, když jsem ho viděla, měla jsem puzení trhat ho zubama a vrčet. Později jsem si jako lahůdku kupovala u řezníka plátek hovězího a s rozkoší jsem ho vychutnávala, jen tak, bez soli, a lidé kolem se obvykle děsili.)
Po obědě jsme pili kafe z Melty z krásných starožitných hrníčků, které tenkrát ještě starožitné nebyly, jen staré, a přikusovali výtečný babiččin krémkuchn. Pak velel táta "věnujme se pracím asanačním" a z mycího stolu se vysunulo šuple se zinkovými dřezy. Byly šedé, mastné, neapetitlich. Babička dbala na to, aby se v horké vodě myly nejdřív sklenice, potom talíře a příbory, nakonec kastróly. Drbat drátěnkou připečený kastról se pokládalo za nejzoufalejší úkon v domácnosti. Máma prohlašovala, že nádobí se nemusí utírat, že stačí nechat ho uschnout, babička zas říkala, že jsou pak na něm znát zaschlé kapky. Zahnědlé pomeje se vylily do záchoda (někdy i se zapomenutou lžičkou), hadrem od nádobí se otřel vixlajvant na stole a setřely plochy kredence a mycího stolu. Otřela se i plotna, hadr zasmrděl na ještě horkých plátech. Mokrý hadr se rozvěsil nad kamny, zametlo se lino, smetí se hodilo do uhláku. Slavnostní obřad byl u konce. Když byla zima, užívali jsme si nedělní odpoledne doma. Někdy jsme hrávali Lotto, buď obrázkové, to shledávám debilním, výhra závisí na náhodě, ale Evženek ho má rád. Nebo číselné, tady výhra závisí na bystrosti, to mě baví, ale Evženek ho obvykle prohraje a pak brečí. Někdy nám po obědě táta předčítal - Tolstoje, Anatola France, různé strašidelné povídky nebo populárně vědecký článek z časopisu. Máma při čtení zašívala a já jsem si dělala výkres do školy, bývala pohoda. V zimě jsme sedávali poblíž kamen, my s Ivanou jsme si desly na gauč a zabalily se do deky. V létě zas otebřenými okny voněla zahrada.  Někdy nás děti táta brával do muzea, někdy ukazoval něco ze zásuvky. Občas, vzácně, pouštěl parní stroječek. To byl složitý obřad, konal se za zimních odpolední a my děti jsme ho milovaly. 
Neděle se pozvolna chýlila ke konci, z nemilé vyhlídky na nastávající pondělek se na nás  pozvolna  snášel smutek. Ale v pozdním odpoledni nás ještě čekalo milé poveselení. Přicházívala na návštěvu teta Mářa. Měla dar šířit veselou náladu. Ze tří sester prý byla vždycky nejveselejší, při vší zbožnosti uměla vyznávat životní radost - alespoň tu, která neodporuje desateru. Ráda vyprávěla veselé historky a radostně se při tom smála, svým poklidem a dobrou náladou uměla nakazit i své okolí. Přicházela s Brokem, ten hned začal zkoumat kuchyňský uhlák a v něm vyhozené odpadky. Vytáhl papír od uzenáče, táhl si ho pod stůl a rozséval po podlaze kůstky. Péťa ještě včas stihnul rychle a pečlivě dojíst zbytky jídel na svých miskách, které tam ležely celý den a už ho nezajímaly, ale které nemínil ponechat vetřelci. Táta zápolil se psy o mastný papír, zachraňoval čistotu podlahy a smetal kostičky. "Nojo, to je jeho - uhlák. Psi když se dají spolu na ulici do řeči, tak místo o počasí klábosí o tom, co kdo sežral. Jaký máš doma uhláky? Dobrý? Hodně pěknejch odpadků?"
Teta Mářa seděla v koutku v kuchyni, míchala kafe, Brok jí ležel u nohou, a teta mluvila a mluvila. O všem co se semlelo ve Všehrdce, co je nového u nich ve škole, o politice - o čemkoli - a vždycky to znělo vesele, zajímavě, zábavně. Žila pro svůj domácí mikrosvět -  byteček ve Všehrdce, v něm babička, Brok a kočka Miňonka. Zaměstnání bylo pro ni nutné zlo, ale brala ho s humorem a s pocitem "co se dá dělat". Učila na zdravotní škole na Alešově nábřeží a později na ekonomické škole v Resslově ulici, právo a tělocvik. Svůj akademický titul JUDr nijak nezdůrazňovala, spíš naopak, stavěla se prostou a obyčejnou, proto ji okolí taky vnímalo jako prostou a obyčejnou, a bralo ji shovívavě. Hlavně my děti, když jsme byly v pubertě -  připadala nám naivní a nebrali jsme ji vážně. Jakoby teta byla jen na to, aby se starala o babičku, svým sestrám pomáhala pečovat o děti, zaskakovala tam kde je třeba. Nestěžovala si, nereptala, brala život klidně. Měla smysl pro životní pohodu, ráda a dobře vařila, s poklidem, s veselostí a s radostí z příjemných stránek života. Je pravda, že někdy měla zvláštní nápady, které si nedala vzít. (V devětašedesátém roce třeba tvrdila, že proto je teď pořád takový vítr, protože Rusáci vykáceli lesy na Šumavě.) Žákyně ve škole ji zlobily, jejich rodiče jakbysmet, ředitel jí otravoval život. "Tuhle byla taková nudná konference, ten náš řiditel trouba komoušskej pořád něco řečnil, a já jsem tam seděla a myslela jsem si, taková ztráta času, co by se toho za tu dobu mohlo doma udělat. Tak mě napadlo, že ten čas využiju a budu se modlit, aspoň pak už nebudu muset večer. Tak jsem se začala modlit - v duchu, samozřejmě - ale vono vám mi to vůbec nešlo, mně ty řeči strašně rušily. I celý to prostředí mě rušilo, já jsem se vůbec nedokázala soustředit. Tak jsem toho musela nechat."      
Po babiččině smrti pečovala teta o hrob na Olšanech a její starosti se točily kolem počasí: "To je dobře že prší, to se mi zalejou Volšana, vysadila jsem tam macešky." 
Jen u tety bylo odpustitelné (jinak u nikoho) a spíš naivní než zlé, jak pečlivě rozlišovala kdo je Žid. Když jsem začala chodit na Umprumku, tetina první otázka byla : "A von ten Hoffmeister je Žid, viď?" - asi takovým tónem, jakoby říkala "u soudu mu tu vraždu sice neprokázali, ale kdo ví, jak to bylo..." Teta říkávala buď "je to sice Žid, ale jinak slušnej člověk" a nebo "no je to holt Žid." S naším tátou mívali na to téma rozepře, táta antisemitismus nesnášel a měl pro Židy slabost. Protože oba patřili k lidem, kteří se při debatě neumějí rozčílit a které odlišný názor nevytočí, probíhaly jejich rozepře v přátelském tónu. Ale svůj názor si oba ponechali. 
Jinak teta vždycky uměla prohodit něco mile zvláštního, zajímavého, smířlivě veselého. Jednou si stěžovala : "Já už jsem tak stará, že vůbec nesnáším jízdu autobusem. Tuhle jsem jela autobusem a tři dny jsem potom byla líná jak veš!" 
A jindy : "Já už všecko zapomenu." "To já taky," říkám jí, "ale já si všecko píšu." "To já si taky všecko píšu, jenže si to zapomenu přečíst." 
Mívala prý vždycky veselou a bezstarostnou náladu. Nikdo nevěřil tomu, kdo znal zamlada Roáčovic děvčata, že právě ona se nevdá. Vzpomínám na ni občas s výčitkama, byla dobrotisko, laskavá, veselá, vždy dobře naložená, spokojená a vyrovnaná, ačkoliv prožila kruté zklamání. Všichni jsme to brali jako samozřejmost, tak trochu jsme ji nebrali vážně, jakoby neměla akademický titul JUDr. Tvářila se vždycky jako prosťáček mezi vzdělanci a my všichni kolem jsme s ní jako s prosťáčkem zacházeli.
Vystudovala práva a na fotografii pořízené těsně po promoci stojí se svojí celoživotní přítelkyní a studijní kolegyní Béďou Havlíkovou. Tatínek jí prý našel místo v advokátní kanceláři u svého známého, ale Mářa trvala na tom, že sem musí být přijata i Béďa. To ale šéf kanceláře nechtěl, a tak zde Mářa nenastoupila. Pak ji ale Béďa podrazila a místo vzala sama. Přesto na ni Mářa nezanevřela, a přítelkyněmi zůstaly celý život.

Teta milovala svého psa Broka, černého křížence. Když ho hladila, měla pro něj zvláštní nenapodobitelný způsob mluvy, s předsunutou dolní čelistí a jazykem prohnutým. Bála se, aby ho neodvedli k armádě (" - on je malej, černej, mohl by se jim hodit na hledání min"), a tak dbala, aby nebyl příliš vycvičený a poslušný, jen tak trochu. Říkávala mu láskyplně "Ty smradlafoune," ale případný název to nebyl, k Brokově nelibosti ho držela v čistotě a koupala častěji, než mu bylo zdrávo. 
K stáru, když už byl Brok nemocný a slepý, pobýval přes den u Tesařů, ale ctil jen a jen svou paničku a trávil své dny čekáním na to, až se vrátí domů ze školy. Když potom umřel, pochovala ho teta u nás na zahradě ve Švédské a když po letech hlídala malého Michala, často mu o Brokovi vyprávěla. Brok se stal pro Michala pohádkovou bytostí a naše zahrada tajuplným kouzelným místem, protože tam byl kdesi jeho hrobeček.  
Broka původně dostala babička Roháčová k narozeninám, ale později spíš náležel tetě Máře. Bylo to jedno ze štěňat čistokrevné skotské teriérky paní Urbanové ze Zbraslavi. Tenkrát byli tito psi - smetáci - v módě, jenže Brok už nebyl čistokrevný, měl sice správný obličej, ale příliš vysoké nohy. Vlastně to byla fenka, ale babička pokládala za nemravné rozlišovat u zvířat pohlaví. Aby byl dárek skutečným překvapením, bylo štěňátko až do dne oslavy utajováno u nás. Vzpomínám si, jak skotačilo na nesmírném množství plandavých nožiček, mělo sametovou srst a táta mu říkal Černá rukavička, což se mi velice líbilo. Když jsme ho pak slavnostně předali, Tesaříci nám při první návštěvě po té oznámili, že mu teta Mářa říká Broku. To mě velmi zklamalo, nic mi to jméno neříkalo. (Byl tak pojmenován podle knížky od Tisovského "Krasavec Brok". To byla velmi smutná knížka, zaměřená proti týrání zvířat.)    
Brok byl pak společníkem našich her, miláčkem tety Máři a atributem naší širší rodiny.Z dětí ho nejvíc ho milovala Jana, ta za korunu předváděla, jak mu olízne čumák, vždycky ho bránila a nikomu nedovolila, aby mu ublížil. Když přišla ze školy, hned si ho šla vypůjčit, aby s ním mohla jít na procházku. Anička ho tolik nemilovala, ale zastávala názor, že komukoli činit příkoří je člověka nedůstojné. Zato Jenda s Malenou ho rádi zlobili, Malena se pak kála a býval to jeden z jejích hříchů ve svaté zpovědi. Já jsem dělala obvykle to, co řekli a chtěli druzí a podle situace jsem se chovala tu rozumně a tu dětinsky, tu laskavě a tu zlomyslně. Ale Brokovi jsem výrazně neškodila, spíš jsem se ho trošku bála, býval někdy nevypočitatelný a potměšilý, uměl zčistajasna rafnout. Ale také jsem občas sedávala vedle něj na schodech u dolní verandy, hladila jsem ho a vysvětlovala mu, že "žádnej pejsek na světě není tak hezkej a chytrej jako Broček" -  a zřetelně jsem vnímala, jak mým slovům rozumí a jak je spokojen, že mu to říkám. Ivana byla vždy na straně zvířat, horoucně je milovala a bylo-li třeba, hrdinně je bránila.    
Jednou v Kyšperku dvouletý Evženek zalézal pod postel, kde sídlil Brok. Ten to vyrušování       nelibě nesl a vrčel. "Nelez tam, kousne tě," varovaly ho teta s mámou. Evženek jaksi nedbal varování, až se Brok dopálil a vyjel po něm. "U - u - už mě kousl!" oznámil Evženek a rozeřval se. 

Když bylo naší mámě kolem padesátky a její neuróza vrcholila, kdy už jen a jen křičela, řekla teta, že jakmile co půjde do důchodu, bude k nám chodit a veškerou práci v naší domácnosti převezme, jelikož my s Ivanou jsme k ničemu. A vskutku k nám docházela den co den, uklízela, vařila, prala. Ale vděku se nedočkala, křik byl na denním pořádku dál dnes a denně, my s Ivanou jsme tetinu práci braly jako samozřejmost a vlídně jsme si z ní utahovaly. Mně bylo tenkrát kolem dvaceti, už jsem mohla mít rozum, ale místo toho jsem se chovala jak nevycválaný spratek. Peskovala jsem tetu za to, že špatně meje nádobí (dlužno přiznat, že jsem ho utírala) a když teta řekla, ať ho tedy jdu mýt sama, vtipně jsem podotkla "Ty bys zas špatně utírala!" Máma tetinu pomoc nijak neocenila a bědovala dál, jednou komusi křičela do telefonu, že byt je obrovský, všude plno práce - a jen jedny ruce na to všecko, tím myslela svoje. Tehdy se teta urazila a přestala docházet.   

Krom jiného se teta v důchodu pustila i do šití. Začala chodit do kurzů a našila si spousty nového oblečení, dělalo jí to radost. Víc než o eleganci jí šlo o pohodlí, ušila si kostým z měkké a tlusté vlněné látky jen proto, aby jí v něm bylo příjemně a teplo. Svůj domov si dělala útulný, pořídila si přehoz přes gauč z ovčího rouna, velice drahý, ale libovala si, jak je příjemný. Měla smysl pro pohodu domova, pro měkké pološtářky, hezké hrníčky, pro dobré kafe a domácí bábovku, pro pohodlné oblečení z měkkých, hebkých a příjemných látek.  

V Širočinách spolu s tetou Mimou vařívaly a hádaly se kolem toho - teta Mářa chtěla vařit chutně a teta Mima zase zdravě, což bylo občas neslučitelné. Teta Mima neuznávala světské radosti, jako je dobré jídlo. Dobře vařit, to byla zbytečná práce, a dobře jíst byl hřích. Koření je nezdravé, dráždivé a drahé. Omáčky se nesměly zahušťovat, protože prý francouzská hospodyně nepotřebuje za celý rok ani špetku mouky. O její pověstné "omáčce" na knedlíky se vyprávěly horory. Teta Mářa vařila s láskou a ráda si pochutnávala, někdy prý se kvůli vaření pohádaly s tetou Mimou tak, že se teta Mářa rozzlobila a odjela do Prahy. 

Z dětí Tesařových měla teta Mářa nejraději Malenku, ač právě Malenka byla mazaná a trochu sobecká potvůrka, a později byl jejím miláčkem Malenin Michal. Říci "miláčkem" je slabé slovo, Michal byl její všecko, nahradil jí chybějícího muže, nahradil jí syna i vnuka, byl středem jejího života, byl víc její než Malenin, žila pro něj. Odkázala mu také všechen svůj majetek a po restitucích se ukázalo, že nikoliv zanedbatelný. Michal má šťastnou, sympatickou povahu a příbuzenstvo mu to  vesměs přálo. 
Tetina péče byla někdy problematická, Michal byl cepován od rána do večera, jen ho teta viděla, už ho automaticky napomínala, domnívala se že neustálé peskování je správná podstata výchovy. Jednou v létě jsme spolu s tetou byly v Čermné, ona s tříletým Michalem, já s dvouletou Lucinkou. Byla to hrůza, po celou dobu se ozýval jen křik, buď vzdorování cepovaného Michala, nebo jakýsi spor mezi dětmi byl doprovázen jak jinak než řevem. Jedinkrát se stalo, že nastal klid, děti seděly v obrácených židličkách, hrály si že jedou v autě, dělaly "brm-brm-brm" a v rukou každý z nich držel plastový talířek coby volant. To blaho, myslela jsem si, chvíli je klid, a nedělají ani nic nebezpečného ani nic škodlivého. Vtom je spatřila teta, přiskočila, talířky jim vyškubla a zlobila se: "Talířky nejsou na hraní!"  
Tehdy jsem si troufla tetě rozhořčeně vyčíst, proč jim je vzala - vždyť si ani nemohli  ublížit ani ty talířky rozbít - byly z plastu. "Musím vychovávat Michala k čistotě!" hájila se teta. Co na tom, že se děti rozeřvaly - hlavně když je Michal veden k čistotě.

Ta čistota, to bylo prokletí tety Máři i všech Tesařů. Fanatická čistota, která vydrhne duši z těla. Mysleli, že čím víc sterility, tím víc zdraví. Čistotě a potažmo zdraví se podřizovalo vše.  Vůdčí duch byla v tomto směru Anička, jako lékařce jí bylo uctivě dáváno za pravdu a pro svou chorobnou pořádkumilovnost a přepečlivou čistotnost byla všemi ctěna. V Širočinách denně luxovala jejich pokoj, a vlétla-li tam po vyluxování moucha nebo vosa, musela luxovat znovu. My všichni v závěsu jsme se o tu sterilitu také pokoušeli, ovšem marně, Anička byla nedostižná. 

Další modla nebo také můra byl čistý vzduch. Pobývat v bytě se pokládalo za nezdravé.  Když se narodila Janinka a Vasiljevovi bydleli ve Všehrdce, pečovali o ni všichni, krom rodičů i staří Tesařovi a teta Mářa, a aby miminko mělo dostatek čerstvého vzduchu, jezdil s kočárkem vždycky někdo z nich po celý den po Petříně. Ostatní členové rodiny za nimi docházeli a nosili jim tam svačiny, obědy, snad i večeře... div že tam nepřespávali.  
Později přibyli k Janince další členové nové generace - Aničky David a Malenky Michal. Všechny tři hlídali Tesařovi s tetou Mářou a vzdušné orgie pokračovaly. Teta Mima bědovala, kolik je s dětmi práce a starostí a jak se nadře, aby vše jaksepatří zajistila.S tetou Mářou bydlela v rozděleném bytě teta Jetty, která po úrazu špatně chodila a nevycházela z bytu. Navrhovala Mimě, že někdy děti pohlídá. Bylo by to pro ni i pro děti životní zpestření a zajisté i přínos, teta Jetty nebyla hloupá a dětem by uměla leccos zajímavého říct, znala různá veselá vyprávění, měla hezky zařízené pokojíky plné zajímavostí a děti by viděly i něco jiného než jen cestičky na Petříně. To ovšem teta Mima kategoricky zavrhla - děti by nebyly na vzduchu.

V létě si k nám chodívaly hrát děti Tesařovy - Tesaříci, a s nimi i jejich kamarádi, Pavel Klener, někdy Pepk Hanuš, Ivana Panušková, Valuška Křikavová, Milada Vančurová, a jiní. Hráli jsme si na zahradě na Araby nebo na verandě na ostrůvky. Jejich příchod oznámilo hysterické štěkání Broka, který si na zahradě našel kámen a začal si s ním hrát. To byla jeho specialita, žádného jiného psa jsem neviděla, že by tohle dělal. Předníma tlapama ho tlačil a postrkoval  před sebou, zadníma se odrážel. Kámen jel cesta necesta, záhon nezáhon, Brok za ním. Nejvíc mu vyhovovala půlka cihly, ta byla tak akorát. Občas se mu kámen zarazil o překážku, tehdy mu Brok vztekle klestil cestu, rval trsy trávy, páčil ho když uvízl v nějaké jamce nebo škvíře mezi kořeny, vrčel a cenil zle zuby. Zuřivě zdolával všechny překážky a při tom kvičivě štěkal vysokým hlasem, který měl jen k tomuto účelu. Někdy se mu kámen rozjel,  sklouzl po trávě nebo po cestičce, Brok mu sotva stačil. Taková místa neměl v oblibě, spíš měl radost, když mohl zápolit. Občas jsme Broka škádlili i my děti, z bezpečné vzdálenosti hodně dlouhým klackem (šunkesem) jsme mu do kamínku šťouchali sami. To Brok nestrpěl, zkrabatil pysky a odhalil tesáky, rozzuřil se a v očích měl vraždu. Na nezvaný klacek se bojovně vrhnul s úmyslem ho zadávit a roztrhat. Když ho ztrestal, vrátil se ke svému kameni a pokračoval ve hře. Vydržel si tak hrát celý den, objel s kamenem zahradu bezpočtukrát dokola, a při tom neúnavně a kvičivě ňafal a ňafal. Ten specifický štěkot byl signálem k tomu, abychom se my s Ivanou nadšeně vyřítily na zahradu, kde děti Tesařovy s Pavlem Klenerem už vymýšleli, na co si budeme hrát. 
S Aničkou k nám chodívala Ivana Panušková a Milada Vančurová, s Malenou Valuška Křikavová, s Janou spolužačka Jana Trefilová. Za mnou zas přišly moje spolužačky Liduška Buriánková a Stáňa Mlčochová. Později se k nám přidala Ivana s kamarádkou Věrou Blažkovou. Někdy se mezi námi ocitlo i nějaké dítě z bandy, Jordán nebo Alexandra. Bylo nás dost a her bývalo nepřeberně. Děti tvoří zvláštní primitivní národ, který žije i v těch nejvyspělejších civilizacích paralelně se světem dospělých, a má svoje zvláštní pravidla, zvyky a obyčeje. Jeho členové postupně odrůstají a své zvyklosti zapomenou, ale štafetu přebírají další a další, a pohybují se v tomto světě se stejnou samozřejmostí. Přejmou hry, užívají stejná praslova a magické formule při nich,  až posléze odejdou do světa dospělých i oni. 
Jednou jsem se zeptala, proč už k nám nechodí Milada. Děti mi rozhořčeně vysvětlily, že už si s ní hrát nechtějí, že se velmi prohřešila. Prý chodí za klukama! Něco takového mezi sebou samozřejmě nebudem trpět. Prý byla viděna u školy, kterak seděla na klandru a jakýsi kluk na ni volal : "Milado, já jsem moula, já dneska nemůžu, já přijdu v pátek." Všichni jsme se sborem zděsili, jaký neblahý konec vzala Milada a usoudili jsme, že je jen správné, že k nám nesmí.  
Ale jednou přišla horší zpráva : Jenda půjde do tanečních! Byla jsem zděšená - jak se může takhle hrozně zpronevěřit našim zásadám? Kam ten svět spěje? Jana trochu ulomila Jendovu provinění hrot : "On musel, všichni kluci z jeho třídy šli, tak on musel taky." Trošku ho to omluvilo, ale i tak jsem hleděla na Jendu s podezřením, že cosi není v pořádku a že selhal.
Pomalu jsme vyrůstali, a naše povahy se vyhraňovaly, ale naše vztahy byly upřímné, hezké a čisté. S dětskou přímostí jsme se třeba pohádali, ale bez zloby, a slunce nezapadlo nad naším hněvem. Takové provinění, jako je chodit za klukama, se ovšem neodpouštělo, ale takové už nepatřilo do dětského světa. Uměli jsme si vyříkat, co nám na kom vadí, a při tom jsme zůstali kamarády, vždy jsme se na sebe těšili a uměli jsme se nelíčeně radovat ze svého společenství. Škoda, že ty dětsky čisté vztahy nezůstaly.

Někdy v neděli nás děti naše máma s tetou Mimou brávaly na výlet do Motola. Sešli jsme se na Štefánikově náměstí, tenkrát se říkalo "u tanku", nasedli jsme do devítky, a jeli na konečnou. Nesli jsme si baťůžky, v nich láhev od sodovky s bílou kávou (plastové láhve tenkrát ještě nebyly), mazané chleby, nějakou hračku, teta Mima nezapomínala na poučnou četbu. Na konečné devítky, v Motole, už byla nefalšovaná příroda. Vyšplhalili jsme na Motolskou skálu s křížem, nebo na některý z kopců okolo. Mezi bílými balvany rostly pichlavé keříky, mezi zašedlou loňskou trávou vyrážela zelená stébla, jarní sluníčko připalovalo, kráčeli jsme přírodou a hledali pěkné místo, kde se usadíme. I tady jsem platila za obtížné dítě, loudavé, ztrácivé, t.j. ztrácející své věci i sebe, a stále nějaké hlouposti vyvádějící. Naschvál jsem posadila na keř svou čepičku a šla dál, a byla bych ji tam jistojistě zapomněla, kdyby někdo od Tesařů nešel za mnou a nesundal ji. Stále jsem zavdávala příčiny k peskování, máma začala a teta se nadšeně přidala. Myslím, že mě teta Mima neměla příliš v lásce, akceptovala máminu teorii, že jsem hrozná, a její děti tí pádem zas trochu vynikly. Konečně jsme vystoupali  na vrchol Motolské skály a usadili se nad  okrajem srázu. Teta Mima si sedla na samý kraj a z hliníkové krabice rozdávala dětem chleby. Rozčilovala se, ať do ní nestrkají, nebo že spadne. "Tak proč si sem mami sedáš, když seš tu v nebezpečí života?" rozumně ji napomínala Anička. Anička byla vždycky rozumná a moudrá, při hrách vynalézavá a nápaditá, vždycky byla vůdčí duch. Vedle Jendy. Jenda vymýšlel hry trochu praštěné, Anička vždy rozumné a přínosné. Hned přišla na něco, co bychom mohli dělat, zatímco mamička bude číst. Teta Mima předčítala něco z české klasiky, a my děti jsme zatím pletly třeba košíčky z trávy nebo vyráběly malinké hříbky ze žaludů. Jenda zatím objevil, že lze dolů se skály házet kameny nebo přišel na to, že by tu mohla být jeskyně a v ní poklad. Jednou vyplašil mladého zajíčka a když ho nemohl chytit, aspoň ho praštil klackem, za což byl dětmi obdivován, ale od tety dostal.  Jenda vždycky vymyslel cosi nezvyklého, zorganizoval napínavý podnik, výzkumnou výpravu, závod v běhu pozpátku, lezení po stromech poslepu, kotrmelce do kopce. Tam, kde motolský potok mizel v kanalizaci, svádělo nás to k přeskakování vodní nádržky. Ivanka byla na skákání ještě malá, zato my větší jsme se odvažovali. Janě se všichni posmívali, že tam spadne, ale spadla jsem tam já. Prazvláštní nápady mívala Malena. Třeba posbírala hrsti smetí, suchého bláta, písku, větviček a kamínků a nastrkala nám to do kapes s tím, že to musíme hodit v trmvaji na zem, až do ní při návratu domů na konečné nastoupíme. Přikázala to tak sebejistým tónem, že jsme nejdřív ani neprotestovali, jen jsme udiveně zírali. "A proč?" vzmohl se kdosi na otázku. "No protože z toho bude malér. Hrozně dostanem, od průvodčího i od maminek." Ani nevím, jestli taky nastrkala smetí do kapsy sobě. Jen vím, jak mi do kapsičky mé nové zástěrky nacpala suché listí a hrst hlíny. "Tak, a tohle budeš muset hodit do elinky, nemysli si že ne." Vyslovila příkaz tak přesvědčivým tónem, že jaksi nebylo možno se vzepřít, alespoň se mi zdálo. Anička ale vyjádřila nesouhlas docela s klidem a řekla, že takové nesmysly dělat nebude. Zaslechla to teta Mima a zajímala se, o co jde. Tehdy přestala být Malenina vůle svatou, a naopak jsme na ni všichni rozhořčeně začali žalovat.   
Jindy mi líčila Malena jiný svůj záměr : "Chytneme Janu, povalíme ji na zem a řízneme ji nožem. Pak chytnem tebe a vrazíme ti špendlík hluboko do masa. Pak chytíte všichni mně a spálíte mě sirkou." Na každého měla připraveno jakési trestání, pořezání, sedření kůže, praštění holí, vyškubnutí chumáče vlasů, dlužno říct, že sebe nevynechala. Dumala, kdo z nás to bude mít nejhorší. Všechno bylo jakoby hotová věc - ona rozhodla, musí to být. Proč? To Malena sama nevěděla. Ale musíme to udělat, kázala. Snad to měla být zkouška hrdinství, snad to byl jakýsi dětský sadizmus, suď Bůh co to bylo. Nejdřív jsme tyto nápady akceptovali a ač neradi uznávali, že to tak musí být - ale nakonec ani zde nenašla mezi námi pochopení. Snad jsme se nejdřív Velikému Božstvu mínili podřídit - ale když mělo jít do tuhého, Maleniny výmysly jsme označili za blbost a odmítli je - a vida, nic se nestalo, život šel dál. 
Ale přinášet oběti, to byla Malenina zvláštní záliba. V Čermné nám každému nařídila, že musíme každý vylouskat a čistě oloupat hrst lískových ořechů a obětovat je potoku. Jindy nám kázala zahazovat naše oblíbené hračky a přikazovala konat nesmyslné pitomosti jen za tím účelem, abychom dostali vynadáno. Bývala jsem na váhách - obvykle jsem se každé pitomosti mileráda chytla a pakliže blbnuli ostatní, já jsem musela tuplem. Ale když jsem viděla, že se ostatní Maleně vzepřeli, dokázala jsem se vzepřít tím spíš. Občas se ale stalo, že ostatní děti Maleniny bizarní nápady akceptovali, dokonce i rozumná Anička se podřídila zvrácenému imperativu. 
Malena to byla, kdo vymyslel praštěnou říkanku: "Jendůra - Beredůra, Anče - Pomeranče, Maleňé - Maliňé, Jaňé - Klaré, Dorličké - Berličké."  A všem nám potom tak říkala, až se to ujalo a vydržely ty přezdívky velmi houževnatě dlouhá léta.
Jednou byli u nás Tesařovi na návštěvě, byl tu i Feryk, a pomáhal našemu tátovi ořezávat stromy před verandou. To byla tátova utkvělá myšlenka a málem fobie - že nám stromy stíní a že je nutno je neustále přiřezávat, ač pan domácí to nerad viděl. Tentokrát stáli táta s Ferykem na plošince před zábradlím verandy, na bidle měli přivázanou pilku a oba usilovně řezali jednu ze silných větví platanu. Malena, která jejich počínání sledovala, ráda všude tušila katastrofu a šla nás děti pozvat, ať se také podíváme na tu hrůzu: "Až tu větev odříznou, pilka se zachytí o ten pahýl a oni spadnou!" Malena to tvrdila se vší určitostí a já jsem jí věřila na slovo, jen jsem se na rozdíl od ní neděsila s rozkoší, nýbrž s upřímným zoufalstvím.
Tenkrát bylo krátce po válce, svět byl veselý, všecko vypadalo tak nadějně. V Praze bylo hodně amerických vojáků, když jsme jednou jeli z Motola a nahrnuli se do tramvaje, seděli nějací proti nám. Ve starých tramvajích byly lavice po délce vozu, a jak tak ta kupa dětí seděla vedle sebe, vypadala asi roztomile. Jeden z Američanů měl foťák a na cosi se vyptával svého kamaráda, který trochu uměl česky. "Smat", odpovídal mu. "Why?" "Smat!"  
Voják s foťákem se obrátil k nám : "Smat!" Co nám chce? "Dorli, ty umíš anglicky, co je to smat?" Pořád jsme nevěděli, až nám to došlo. Máme se smát! Tak jsme se smáli a Američan si udělal fotku. Doma jsem si pak dělala legraci z táty : "Víš, co je to anglicky smat?" "To nevím. Psáno smuth?" "Bane, smát!" zajásala jsem vítězoslavně. Táta tak malinko jakoby posmutněl, jakoby ho zabolel posměch, a mě bodlo u srdce strašnou lítostí, že jsem ho napálila. Dodnes je mi to líto, čím dál tím víc.

Jednou jsme byli na výletě, to jsme ještě byli malí, Malena si odskočila do křoví, že se jde vyčůrat. Následovala jsem ji, že půjdu na velkou. Malena pravila hrdě, že na svoje čůrání pak hrdinsky šáhne, heč! A vskutku si ve vlhkém místě omočila prst. Úžasné! Obdivuju ji. Jenom abych nezůstala pozadu! Taky jsem rychle sáhla, ovšem podstatně hůř. Malena vítězoslavně běžela žalovat, že mám upatlaný prst. Máma se zlobila : "Co to zas vyvádíš za nesmysly, máš zdravej rozum?" Otírala mi prst a bědovala : "Co tě to prosímtě napadlo, ty snad opravdu nejsi normální."

Kápo mezi námi býval Pavel Klener. měl jakousi přirozenou autoritu, a navíc jsme ho obdivovali že byl u skatů. Kromě toho zpíval v Kühnově dětském souboru a když tento sbor nazpíval hudbu k Trnkově filmu Princ Bajaja, scéna rytířského souboje byla ilustrovaná jeho sólovým zpěvem "Páni se baví...". Vydělal prý si tak spoustu peněz a mohl si koupit kolo. Odedávna kamarádil s dětmi Tesařovými, později chodil do třídy s Aničkou. Všichni jsme chtěli být také u skautů, ale naše matky tou myšlenkou nadšené nebyly. "Možná, až budeš větší," říkala máma, ale neznělo to přesvědčivě. Tuším, že sotva kdy budu smět. Jsem slabá, hubená a pořád nemocná. Tak si aspoň na skauty hrajem. Na zahradě jsme mezi dva stromy napnuli provaz a přehodili přes něj velikou deku. Vznikl stan. Jsme vlčata a Pavel je náš vedoucí. Píská na píšťalku, čtyři krátká zapísknutí znamenají : "vlčata sem!" Každý máme přezdívku - tu musí mít každý skaut. Vymyslela jsem si pro sebe přezdívku "Barnabášek" podle jakéhosi ne zvlášť důstojného aktéra kresleného seriálu v časopise, jejichž stohy pročítám, když sedím v čekárně zubaře doktora Foustky. Když Pavel zapíská moji přezdívku, zní jako písmeno "F" v morseovce. Když mě chce Pavel přivolat, zapíská ..-. a já musím přiběhnout. Pavel nás učí morseovku, uzlování, stopování a tisíceré nezbytnosti. Děláme si táborák, pečem brambory. Papírové kelímky od limonády jsou naše ešusy.  
Jindy zas si hrajem na Olympiádu. Soupeří vždycky dva a dva sobě věkem přiměření sportovci ve všech disciplínách. Já mám za soupeřku Malenu. Soutěžíme ve skoku dalekém i vysokém, taky ve skoku z místa, běháme "stovku", Maratón se běží kolem celé zahrady. Šplháme na kmen borovice, házíme "koulí" i oštěpem. Tenkrát mě sportování bavilo, i když mě Malena vesměs ve všech disciplínách porážela.

Jednou jsme hrabali listí a usmysleli jsme si, že nahrabem obří kupu a budem do ní skákat. Na chvíli jsem někam odběhla, možná mě i odlákali pod nějakou záminkou - když jsem zas přišla, byla kupa najednou obrovská. "Jé - to jste stačili za tu chvíli tolik nahrabat?" divím se. Tvářili se netečně a horlivě hrabali dál. "Tak už bysme mohli skákat," řekla poťouchle Malena. "Ještě trochu přihrábnem," mínil Jenda. "Kdo bude skákat první?" ptali se, a na můj křik "Já - já!" jen vlídně kývli. Bylo mi divné, že mi tak ochotně dali přednost. Co že se nehandrkují jako jindy? Co že mi tak ochotně přepustili privilegium prvního skoku? Tak skákej, vyzývají mne, a já celá nadšená, se už už rozbíhám - když vtom se z kupy ozvalo strašlivé vrčení a vyskočil Pavel, který tam byl ukrytý. Strašně jsem se lekla. Všichni jásají, jak mne napálili - a já jsem se urazila. Utekla jsem, vylezla jsem po žebříku na seník a tam jsem se oddala trucování a zoufalství nad tím ponížením. Odteďka už nikdy nebudu nikomu věřit. Za trest si už nikdy s nimi hrát nebudu. Koneckonců, nikoho nepotřebuju. Jednou je to bude mrzet - ale už bude pozdě. I kdyby si přede mnou klekli, zůstanu neoblomná. Budu žít na seníku. Je odtud vidět do všech stran, já budu vědět o každém jejich kroku, a oni po mně budou marně pátrat. Opevním se tu. Ukážu jim. Stanu se poustevníkem. Oni budou litovat, ale já se nenechám obměkčit jejich prosbami o odpuštění. Hle, co jste ze mne udělali, život jste mi zkazili. Jen počkejte. Vyroste ze mne zlomený člověk, který nikomu nevěří, protože byl tak těžce zklamán v mládí. Marná bude vaše snaha vrátit mi radost, kterou jste mi kdysi tak krutě odejmuli. Ještě chvíli se mi krásně slastně trucuje a vyhrožuje, najednou se ale začínám nudit. Na seníku je otrava, a proč vlastně tu dřepím? Co dělají děti a proč si s nima nehraju? Pavel nás indiánským signálem "uvavava" svolává ke hře, kterou právě vymyslel. Volají mne: "Dorli, kde jsi, ozvi se! Honem pojď, budem hrát bezvadnou hru!" Šup dolů ze seníku a utíkám k nim. "Kdes byla, nemohli jsme tě najít!" Nadšeně přibíhám : "Tady jsem, jak se to hraje?"   

Pavel nám rád předváděl humorné scénky, které se u skautů předvádějí jako čísla programu u táboráku. Pokládali jsme je všichni za vrchol klaunského umu, ač humoru se jim občas dostávalo spoře. Třeba ta slavná scénka s pánem, co přijde k doktorovi a má se svlíkat. Doktor ho nepustí ke slovu, pán už je jen v trenýrkách, doktor ho vyšetřuje a vyčítá mu, že mu nic není, až konečně pán dostane možnost říct proč přišel : "Pane doktore, my jsme vám přivezli uhlí!" Další veselá scénka se odehrává na hranicích, kde financ chytil podezřelé individuum : "Kde máte pas?" "Já nemám pas, já mám kšandy!" "Neptám se na kšandy, chci vidět váš pas!" "Ale já pásek nenosím, kšandy jsou výhodnější!" Po delším humorném dohadování se financ dopálí : "Ve jménu zákona vás zatýkám!" "A já ve jménu zákona utíkám!" 
K výstupu s Bibinkou potřeboval Pavel několik pomocníků. Ti si stoupli za sebe, hodila se přes ně deka, prvnímu z nich koukala hlava, poslední držel nějakou hůlku coby ocas. Vznikl živočich  Bibinka, kterého Pavel předváděl jako krotitel. Vpředu jí dal do huby list, vzadu vypadla celá větev. Pak jí dal sežrat papír - a vypadla celá kniha. Už nevím co všechno Bibika uměla, jen si pamatuju, jak Pavel hladil jednotlivé hlavy, ty se skláněly a zas vztyčovaly a Pavel spokojeně komentoval : "Bibinka zažívá, Bibinka zažívá..." 
Připadalo mi to všechno nesmírně vtipné až geniální.
Ještě jedna veselá scénka. Byl vyzván někdo z publika, zda vydrží tři rány pod židlí. "Pod židlí? Proč ne!" Vyzvaný strčil hlavu pod židli a Pavel uhodil do sedáku pěstí. "Tak to byla první. Bolela?" "Vůbec ne," smál se účinkující. Pavel bouchnul do židle víc. "Bolela?" "Ani trošku!" "No, tak tu třetí dám až zítra, až zas dostanu sílu."   
A jiná scénka : kdosi z publika měl zpívat určité písně, když zazpíval "teče voda, teče", nalila se mu voda za krk. K popukání!
Pavel byl hoch ambiciózní a také nadaný, studoval pak medicínu, už během studií dělal výzkumy a psal vědecké práce. "Ten to dotáhne daleko," říkávala tenkrát naše máma, a vskutku dotáhl, po revoluci 1989 se stal ministrem zdravotnictví. Dneska šéfuje onkologické klinice, je nositelem mnoha ocenění.

Velmi pilně jsem se zabývala čarováním, magickými obřady, tajnými ceremoniály a rituály. Život mi ztrpčovaly různá smyšlená tabu a záhadné příkazy, uctívání božstev a přinášení obětí. Ještě dnes se děsím při vzpomínce na to, jak jsme na Malenin příkaz museli všichni obětovat čermenskému potoku hrst lískových ořechů. Bez skořápek a čistě oloupaných, samozřejmě. takové nádherné chutné oříšky! Ale muselo se to.
Cestou ze školy jsem směla jít jen po tmavých dlažebních kostkách. Pečlivě jsem vážila své kroky, cestu už jsem měla vymakanou, znala jsem všechna úskalí, časem už každý kámen. Před Všesokolským sletem se dávala Praha do gala, ulice směřující ke Strahovskému stadionu bylo třeba z gruntu opravit a nově vydláždit, tehdy vzaly za své všechny moje vyšlapané dráhy, oltáře mých rituálů a tajná místa mých hrátek na ovlivnění osudu.

Bývala jsem ráda v kuchyni, zvlášť když u nás sloužila Anička Tonarová (provdaná Šmídová, z Havlíčkovy Borové).Když k nám přišla, už mi bylo deset. Anička byla  bytost mírná, laskavá, hodná a milá. S babičkou si dobře rozuměly. Když jsem byla někdy nemocná, trávily jsme my tři čas v kuchyni, bývala tam radostná pohoda. Vykládaly jsme si všechny tři karty, my s Aničkou jestli se vdáme, a babička jestli dostane dopis. Karty ležely v horním šuplátku v kredenci mezi zátkami, pytlíky s práškem do pečiva, provázky a mnohými uboze nezáživnými předměty denní nepotřeby - ale tenhle byl plný  kouzla. Záhadné obrázky, čarování, kouzlení a možnost věštění povýšily karty na předmět plný poezie, kouzla a tajemství. Byla to jakási zajímavá kniha, jejíž děj se neustále mění a dokonce snad zasahuje do budoucnosti. Rozkládala jsem si je po gauči a vstupovala jsem s rozkoší do jejich tajemného světa.

Jiným zajímavým objektem byla kuchařská kniha od Sandtnerové, kde na obrázcích bylo možno spatřit královskou hostinu, nevídané lahůdky o kterých se nám za války ani v padesátých letech nesnilo, a na zadních prázdných stránkách byly máminou rukou psané recepty "Koláč od Marty" a "Výborné řezy od paní Blažkové". Na nejzazších policích ve špíži trůnila řada mlýnků - na mák, na strouhanku, na maso, na kávu ... a za nimi odpočívaly dávno nepoužívané potřeby starých dob, kdy hospodyně ještě mívaly čas a pýchu a v koloniálech bylo možno zakoupit jakékoli potravinářské zboží. Za války nebylo na mlýncích co mlet - a tak stály na té polici jak dávné pomníky lepších časů. Po válce zas, v padesátých letech, nebylo touhou ženy být hospodyní, a tak ty staré mlýnky zůstávaly nepotřebné na svém místě dál, za nimi pak bylo všelijaké náčiní taktéž s letitou patinou, zarezlé strojky, pasírovačka na hrách, formy na puding, různé krámy k vyhození, z šedého zašlého zinku - ještě než se staly starožitnostma. Ani tak pořádkumilovné oko, jako bylo babiččino, sem nezabloudilo, natož ruka s hadrem. Také v kredenci byly zasuté poklady, různé děrované naběračky, patentní kráječe, pařáky a měchačky, které nikdo nepoužíval.  Všechno vonělo vanilkovým cukrem a čpělo letitým omastkem. V dolních přihrádkách kredence pokorně odpočívala krabice od bot, ve které zachrastily  vykrajovačky a formičky na cukroví, aby tak zvěstovaly blížící se vánoce. Stála tam i kameninová forma na beránka, beznadějně nasáklá žluklým tukem, kus jí byl uražen. Každoročně přicházívala ke cti, abychom vítali jaro zlatavým beránkem (letos se nám nepřipálil a ani se nezlomil při vyklápění!) a vázali jsme mu na krk mašličku s malým zvonečkem. Harampádí v šuplátkách - co je tohle? No, tím se dřív tvarovaly vosí hnízda - ale kdo by se s tím dneska dělal! Kolečko z Evženkovy mašinky, bude se muset přišroubovat, inkoustová tužka, fuj - potemník! a kdo sem dal to kladivo? Jak ho máme potom najít. Kuchyň přestala být nezáživným místem a zestárla do krásy.  Čas, uchovaný jak v zavařovací láhvi s gumičkou Optimit.

Občas v neděli po obědě, když bylo ošklivo a nešlo se ven, pouštěl se parní stroječek. Pouštět parní stroječek byl obřad - byl snesen z půdy a na jeho starodávné krabici byl otřen prach. Na víku byl obrázek obřího parního stroje, kterak ho obsluhují chlapci v elegantních montérkách, leští ho, ač už se blýskal dostatečně, a přikládají pod kotel. Nábožně jsme vyjmuli strojek z krabice, postavili na stůl a kotel naplnili vodou. Byl tu vodoznak, který udával její správné množství. Lihový kahánek se naplnil lihem, zapálil a umístil pod kotel. Dlouho se nedělo nic, voda byla studená, koleso se nepohnulo. Pak se voda pozvolna ohřála, začala se vařit, strojek udělal "puf", potom "puf-puf", koleso se pootočilo, pak se otočilo víc, strojek se rozjížděl - "puf-puf-puf-puf" - a kolo se točilo rychleji a rychleji. Bylo možno zapískat na miniaturní parní píšťalu, bylo možno regulovat rychlost. Měli jsme malý model bucharu a mlátičky na obilí, bylo možno zkonstruovat převod a parním strojkem je pohánět, ne vždy to docela fungovalo, ale bavilo nás to nesmírně. Občas jsem natrhala trávu, jejíž květenství připomínalo klasy a pokoušela jsem se mlátit zrní - kupodivu to jaksi nešlo, žádné zrní se nesypalo. Stejně tak jako nějak nefungoval sněhový pluh od mašinek, když jsme si ho vzali na zahradu, aby uklízel čerstvě napadlý sníh.

Jiný zdroj nedělní zábavy byla tátova "zásuvka" - nejspodnější zásuvka komody. Tady měl táta svoje sbírky. Krabice starých pohlednic, staré hrací karty, výstřižky z  časopisů. Čísla starých novin, kde se psalo o významných událostech, třeba o atentátu v Sarajevě. Staré památníky, kdy si lidé darovávali "lístečky do památníku" - romantické kresby krajin a stejně romantické verše. "Jak jest tato kaňka černá, taková buď láska věrná..." - úžasné bylo, jak se dávní lidé vyznali v umění kresby - i když nebyli profesionálové. Sbírka nálepek ze zápalek, ještě z Rakouska, a z fabriky dědečka Kryštofka. Samozřejmě známky - a ne ledajaké. Všechno bylo něčím zajímavé, zvláštní, nějaká rarita. A ke všemu uměl táta něco říct, nějaký příběh, historickou událost, kus dějin, kousek rodinné historie. Sbírka reklamních kartiček, sbírka papírových prstýnků z doutníků, fezovek, čehokoli co lze sbírat. Ale ne pro sbírání samo, všechno tu má své opodstatnění, všechno o čemsi vypovídá, o všem lze vyprávět a dobrat se myšlenek o světě a o životě. Nic tu není jen tak, všechno skýtá krom zábavy a příjemně prožité chvilky i cosi hlubšího, námět k přemýšlení, klíč k pochopení smyslu existence. Táta se shýbá k nejspodnější zásuvce a na světlo se vynořují další poklady. Svým mírným, okouzleným hlasem vypráví, vzpomíná, vysvětluje, sám trochu udiven vším, co tu objevil. Všechno nám přikrášlí kouzlem své osoby. 

Úžasné jsou i dukáty. Jsou z pravého zlata (!) a táta je schovává dětem, tak jak je dostávaly ke křtu od babiček a od kmotrů. Zkoušeli jsme, jak cinknou, když se upustí na stůl, prohlíželi jsme jejich relief. Tak tohle - to je vskutku pravý poklad!

Pokoje u nás byly zařízeny úctyhodným nábytkem, na stěnách visely obrazy ve vyřezávaných rámech, bambitky, šavle, také stará mušketa a kupecké váhy. Kvůli těm bývaly u nás dohady. Máma se zlobila, že se na nich musí utírat prach, a že se jim lidé podivují. Když přijde někdo cizí do pokoje, udiveně se ptá : "Jé - co to tu máte?" a nevěřícně vrtí hlavou. "Tak řekněte - von je můj starej trhlina," radil jí táta. 
Nějakou dobu váhy odolávaly - ale nakonec musely zmizet. Zmizela i obří starodávná puška, mizely bambitky, jen asi dvě zůstaly. Taky dvě šavle - ty bývaly součástí  uniformy a byly po obou dědečcích, kteří oba uniformu nosili. Za války musela být jejich ostří zlikvidována, protože vlastnit zbraně bylo zakázané. Táta je odříznul pilkou na železo, ale rukojeť i pochvu zachoval. Pak se jimi mohlo strašit - hrozit že komusi useknem hlavu a šavli zblízka vytasit - po počátečním úleku oběť s překvapením zírala na pahýl.

Ve velkém pokoji stával skleník, plný porcelánových figurek, starožitných drobností a památek. Máma ho jaksi neměla ráda, žehrala na zbytečné krámy, ale táta všechny ty krámy miloval. Jednou jsem si hrála na mašinku a plnou parou jsem do skleníku vlítla. Tenkrát byla máma na koni - velmi se na skleník zlobila, ošetřovala mi řezné rány a pinzetou vytahovala z předloktí střepy, které tam byly zapíchané. Kolik křehkých pamětihodností vzalo při té nehodě za své, to už nevím, vím jen že máma pociťovala zadostiučinění - dobře jim tak. V rohu pokoje stála tátova komoda, ve dvou horních zásuvkách bylo prádlo a v nejspodnější byly tátovy sbírky. Na komodě byla krásná dřevěná intarzovaná krabice se šitím, v jejím dvojitém dně měla máma uloženy peníze. Jako protipól tu stála velká skleněná dóza s bonbónama, a uprostřed toho oltáře byly krásné sloupkové hodiny. Táta jich za život získal několik, mnohé kamsi zmizely. Ty první měly ve svém horním patře miniaturní zahrádku, byla za sklem a byla velmi krásná, někdy mě táta vysadil, abych si ji prohlédla. Nejvíc mne okouzlil bazének s vodotryskem ze skleněných perliček. Po stranách vedle hodin stály dva svícny s trpaslíky. Občas táta vzpomínal na doby, kdy chodil kolem komody a byl tak malý, že neviděl na její horní plochu, a dodnes mu prý připadalo divné, že ji má náhle před sebou jak na dlani. 

Táta měl neomylný výtvarný vkus, ač sám výtvarníkem nebyl, bezpečně rozeznal hodnotnou věc, nikdy by v bytě neumístil nic podezřelého, natož kýč. Měl neomylný čuch na dobré malíře, koupil obraz od Lhotáka dávno před tím, než byl Lhoták slavný. Vzbudil tím obrazem pohoršení - "Evžene, co jste to zas přinesl?" divila se máma, ale nevyčetla mu nic, i když si možná něco myslela o zbůhdarma vyhozených penězích. Obrazy jsme měli všude, a mezi nimi staré talíře, bambitky, mnoho obrázků malých, starožitný barometr a mnohé všelijaké zvláštnosti, na které máma hudrala, když z nich utírala prach. 

V rohu velkého, prostředního pokoje stávala vysoká kachlová kamna. Nahoře měla ozdobné cimbuříčko a pod ním řadu obrázků, malovaných kachlíků, jinak byla kamna bílá. Topilo se v nich z kuchyně. Zřejmě byla ta kamna velmi krásná, ráda jsem se na ně dívala před spaním. jednou se mi o nich zdál sen, mezi cimbuříčkem vystrkovali hlavičky trpaslíci v barevných čepičkách, zvířátka a oživlé muchomůrky. Pestrobarevné postavičky na mne jukaly a schovávaly se. Ten sen jsem ráno nakreslila, a táta později tu kresbu použil jako ilustraci k jedné ze svých vědeckých prací o dětské psychologii.

Kdo ovšem kamna nestrpěl, to byla paní Blažková. Velmi jí leželo na srdci, že máme doma něco tak zastaralého a nemoderního - dokonce s obrázky! Paní Blažkovou nepraktické věci urážely a vedla svatou válku proti všem podezřelým monstrům dávných dob. Rozhodla se od  nich svět očistit a tak nás jednoho dne přikvačila kamen zbavit. Společně se s Květou do nich pustily a za půl dne je zbouraly. "To se muselo rychle," chlubila se pak, "než přijde domů pan doktor, on by to nedovolil." Když se táta vrátil z práce, bylo vše hotovo, nezbylo mu než smutně vzdychnout nad zničenou krásou. Zato paní Blažková s Květou si spokojeně mnuly ruce : však my víme, kdo tady má rozum ! S lidmi, kteří nerozumějí sami sobě a neumějí si poradit s životem, s těmi se nesmíme moc bavit a třeba proti jejich vůli musíme zasáhnout v jejich prospěch, to bylo krédo paní Blažkové, a Květa jí dávala za pravdu. Paní Blažková dál s nelíčenou dobrosrdečností a obětavostí nám chodila organizovat život, ve svém volném čase a bez nároku na honorář, pyšná na sebe, že všemu rozumí nejlíp. Ráda pak o svém hrdinském činu vyprávěla a radovala se, jak odvážně a nezištně nám pomohla.

Když mi byly asi čtyři roky, aby ulehčila práci Květě, najala máma paní Přecechtělovou. Ta mě hlídala a vodila na dopolední procházky.  Bylo jí čtyřicet (podle mne velice stará) a byla velmi krásná, to mě zlobilo. Mluvila jasným zvonivým hlasem, byla velmi hodná, a na ruce měla prsten s kamejí. "Co tam máš za obrázek?" zajímala jsem se. "Takovou dámu," ukazovala mi paní Přecechtělová prsten na své krásné ruce. Byl na něm portrét jakési krasavice a to mne teprve dopálilo. "Pamatuj si," hrozila jsem jí, "že já nikdy nebudu krásná vznešená dáma!" Už tehdy jsem měla averzi ke všemu, co je "nóbl". Paní Přecechtělová se jen smála, byla příliš laskavá na to, aby ji mohlo cokoli urazit.

Chodily jsme s paní Přecechtělovou den co den, co noha nohu mine, netečně se loudám, a paní Přecechtělová je vtělená mírnost, dobrota a laskavost, trpělivě mě vede za ruku a nepopohání mě nervózně, jako máma nebo Květa. Stoupáme vzhůru Švédskou ulicí, vpravo jsou staré vily v zahradách, vlevo secesní činžáky, před nimi jsou stinné a smutné předzahrádky. Vily jsou krásné, jedna vznešenější než druhá, mají věžičky, dřevěné verandy, některé jsou zdobené sgrafity nebo štukovými reliefy. Teď jsou ale zazimované, mlčící, truchlivé. Stojí tu, důstojné ve svém ponížení, němé jak zavíčkovaní hlemýždi a těší se na návrat starých časů, kdy v zahradách zas budou hlučet zahradní slavnosti, panstvo usedne v altáncích, vodotrysky budou šumět, pěšinky zas budou vysypané pískem a růže budou v plném květu. Staleté stromy kolem vil vzpínají svoje ruce k nebi, jakoby stále prosily, čekaly a doufaly. Míjíme je pozvolna a dojdem ke Kavalírovým domům s řadou krámků pod podloubím, nahlížíme do chudých výloh. Před vánocema měli v drogerii ozdoby na stromeček, ubohé a válečné, vyrobené z papíroviny. Zatoužila jsem po zvonečku a paní Přecechtělová mi ho s pocitem zbytečně utracených peněz koupila, stál dvě koruny. Blaženě si ho nesu. "Ať ti neupadne do bláta," povzdychla si, "dvě koruny by byly fuč." Nespadl, a já jsem byla velmi šťastná z té úžasné krásy. (Ne, mně válka neublížila, mně dala velké bohatství - umět se radovat z ubohoučkého zvonečku, který nota bene ani nezvonil. Děti nepotřebují přepychové hračky, děti najdou poezii právě v těch nejlevnějších.)   

Americká létadla shazovala tenké staniolové proužky - mělo to prý rušit německé zaměřovací přístroje. To jsem se dozvěděla až dlouho po válce, tenkrát jsem se zajímala jen o ty proužky. Bývaly jich plné ulice a veškerá prostranství, zem jimi byla poseta, byly  na stromech, třpytily se na chodníku. Děti je občas sbíraly a nesly si jich hrst - ale co s nimi? Mnoho zábavy tato hračka neskýtala. I když taky byla levná - alespoň pro nás. Jednou jsme na procházce potkali Lidušku Buriánkovou, a ta si nesla těch proužků tlustý svazek - tolik se mi jich nikdy nepodařilo nasbírat. Měla jsem úctu k Lidušce - je cílevědomá, pilná, ví co chce a nepoleví hned zkraje jako já.

Míjíme sloupy elektrického vedení, na každém je cedulka. "Co je tam napsáno?" vyzvídám. Paní Přecechtělová čte, že je zakázáno dotýkati se drátů, i na zem spadlých. Vysvětluju si to tak, že se jednak nesmíme dotýkat drátů - a ani těch lidí, kteří se už se dotkli a spadli na zem. 
Elektřina je strašně nebezpečná, to jsem věděla od táty. 

Občas jsem z máminy ordinace dostávala na hraní krabičky od léků a cívky od leukoplasti. Těm jsem ze záhadných důvodů říkala "galano". Jednou v neděli dopoledne jsme šli na procházku s tátou a uviděli jsme obří cívky od kabelů. "To jsou velký galana," užasla jsem.
Táta s pochopením přitakával.

Na jednom místě jedné z hřebenkovských ulic je na chodníku vytvořený z dlažebních kostek kříž v oválu. Prý kdysi nad Smíchovem havarovalo  létadlo a jeden z letců dopadl právě sem. Kdesi v Košířích je také kříž v dlažbě - tam prý dopadl druhý letec. Když po letech ulici upravovali a chodník dláždili znovu, už kříž neobnovili. Nevím, co to bylo za letadlo, ani nevím, kdy se to stalo. 

Ve Švédské pravidelně potkáváme starou a krásnou paní s hlubokýma černýma očima. Je v nich tisíciletý smutek, rezignace, strach i němá výčitka. Paní jde a opírá se o hůlku, je útlá a drobná, v tmavých šatech, ponořená do své úzkosti, svět jakoby se od ní odvrátil, ale ona kráčí důstojně dál. Na kabátě má žlutou hvězdu. "A proč má tu hvězdu?" ptám se paní Přecechtělové. "Tu musí mít", říká s nádechem lítosti, ale blíž nic neupřesní. Nikdo mi nic nevysvětlí, mlží a zamlouvají. Jakoby se styděli, jakoby chtěli sami sobě doložit, že oni za nic nemohou. Vídám více lidí s touto hvězdou. Patří k ní jakýsi strach, pocity zahanbení těch, kdo ji nosí i těch, kdo je potkávají. Němá výčitka, obavy, rezignace i jakási špetka zoufalé naděje,  že snad nebude tak zle. Jsou i tací nositelé žluté hvězdy, kteří se smutně netváří, jednou se dokonce dva takoví lidé spolu vesele bavili a něčemu se smáli. Svou dětskou telepatií, která mi v těch dobách bezpečně signalizuje všechna hnutí mysli dospělých, vyciťuju tu směsici pocitů těch kdo nosí hvězdu, i všech lidí kolem. Bude zle? A nebo nebude tak zle? 

Auta čtyřicátých let dvacátého století bývala hranatá, černá, bytelná. Mnoho jich nebylo, mít auto nebyla tenkrát běžná věc. Jenže za války byla auta k ničemu, nebyl benzin, tak většinou stávala v garážích "na špalkách". Některá auta měla vzadu mohutný, trochu směšný kotel a spletité armatury - s despektem a pohrdáním se říkalo, že jezdí na dřevoplyn.    

Móda čtyřicátých let byla podle mne ohavná - zdá se mi, že dodnes do krásy nezestárla, ačkoliv by podle pravidel už měla, padesát let už jí bylo dávno. Říká se, že v časech války se móda stává militantní a přizpůsobuje se vojenským uniformám. Dámské šaty  měly tenkrát po mužsku vycpaná ramena, zmohutnělá do nestvůrné hranatosti, klobouky trčely vzhůru a dopředu, sukně byly úzké a jaksi strohé. A hrůzu dovršovaly náhražkové látky, drsné, hrubé, prý z kopřiv. Účesy žen byly také jaksi nepřirozené, na temeni připláclé, ale kroutící se kolem obličeje. Dodnes se mi nezačaly líbit. A rudě namalované rty, další hrůza.

Večer se žilo ve znamení černých rolet. Okna musela být přísně zatemněná. Rolety bývaly z tuhého černého papíru, navinutého na dřevěný válec, kterým byla protažena drátěná pružina. Nejdřív se muselo stáhnout zatemnění, pak teprve se mohlo rozsvítit. Ani pouliční lampy nesvítily, někdy prý bylo docela těžké večer najít potmě cestu domů. Navíc se šuškalo, že chodí rozparovač. Také o pérákovi si lidé vyprávěli. Napůl se na něj věřilo a napůl se ta víra  jen předstírala,  Květa se ho rády děsila. Ale pérák prý tu byl hlavně proto, aby strašil Němce.    

Seděly jsme v malém pokoji, moje máma, teta Mářa a já. Je válka, mužští  kdesi blázní, ale ženy musejí dál konat svoje drobné povinnosti, na kterých stojí svět. Jakoby se jich válka netýkala, cítí se rozumně důstojné, sedí a zašívají. Při práci s jehlou tiše souzní - ani to nemusejí být svatební šaty pro jednu z nich, aby se cítily důležitě, stačí když sedí nad kupou ponožek, praním vybledlých, s proklubanýma patama, pokoušejí se dát k sobě páry - což se ne vždy daří, a s mravenčí pílí látají. Zdají se být ztělesněním vší lidské důstojnosti a všeho zdravého rozumu, který ještě lidem zbyl. "Co kdybychom vyvětraly," řekla máma. Venku byla tma - otevřít okno znamenalo vytáhnout roletu - nojo, ale to musíme zhasnout - nojo, ale to neuvidíme na šití. Musíme všechno přestěhovat do kuchyně. Žasnu, jak je to všecko najednou složité.  

Paní Přecechtělová byla vtělená mírnost, dobrota, laskavost. Usoudila jsem, že bude nutno ji za to řádně vytrestat. Ovšem jak? Nejlepší bude, usmyslela jsem si, ztropit skandál na veřejnosti. Třeba na procházce, poblíž podloubí, kde potkáváme známé, a kde budem v bezpečné vzdálenosti od domova a od Květy, začnu strašlivě křičet ta nejsprostší slova, která znám. (Jen aby mne ale nesebral strážník. Postává vždy v těchto místech a já se ho dost bojím. Květa mi vyhrožuje, že mne sebere - zejména nebudu-li jíst.) Ale povedlo se - strážník tu právě není, Květa je z doslechu, chodí tu lidé se kterými se paní Přecechtělová zdraví. I křičím, co mi síly stačí, ona nejsprostší slova : "Kakání! Čůrání!" Ječím jak na lesy a doufám vzbudit nemalé pohoršení. Ale běda! Moje úsilí nemá sebenepatrnější efekt. Paní Přecechtělová s vlídným úsměvem čeká, až mé potřeštění pomine a nikdo z kolemjdoucích si mne valně nevšímá. Zjišťuju, že paní Přecechtělová je hodná a že zlobit ji není tou správnou cestou, jak uplatnit svou osobnost. Že vlastně je mnohem pohodlnější nezlobit, protože pracně vymýšlené výčiny je nutno ještě pracněji uskutečňovat - a je-li efekt nulový, proč se namáhat. Možná mě trochu mrzelo, že tady nemůžu uvést do pohybu ten osvědčený řetězec příčin a následků - zlobení, trestání, nové zlobení za trest a další trestání ... ale vlastně je i docela příjemné a pohodlné žít s někým v míru. 

Dál jsme kráčely serpentýnami ulic Na Hřebenkách, U Nesypky, U Plátenice, a paní Přecechtělová mi svým jasným a vlídným hlasem vyprávěla, jak byla včera v divadle, na hře o jakési hubaté zlé Kapraličce. To jméno se mi zalíbilo, znovu a znovu jsem chtěla poslouchat epizodu o tom, kterak se Kapralička zlobila, že si může nad čímsi překousnout jazyk, a kdosi jí řekl " - i bodejť by sis Kapraličko jazyk překousla, aspoň bys přestala svého mužíčka  soužit".

Často mluvívala paní Přecechtělová o Oldříškovi, to byl nápadník její krásné dcery Evy. Nikdy jsem ho neviděla, ale zaujala jsem vůči němu neznámo proč velmi nepřátelský postoj. Navždy mi zprotivil jméno Oldřich. Čím víc byl Oldříšek vychvalován, tím větší averzi jsem pociťovala. Když se potom Eva provdala a říkalo se, že Oldříšek na ni není hodný, nijak jsem se nedivila - já jsem to přeci věděla hned.

Někdy jsme došly při procházce až ke stadionu. Byl odtud pěkný výhled na celá Hřebenka, na obzoru byl temný pruh. To bude asi ten černý les, o kterém se zmiňují pohádky.  
V černém lese žije divý muž, někdy ježibaba, možná i mnoho jiných záhadných a podezřelých bytostí. Jednou se na louce u stadionu utábořili jacísi podivní lidé temné pleti, pestře oblečení, do našeho světa se jaksi nehodili. "Ti přišli z černého lesa?" vyzvídala jsem trochu s obavami. Paní Přecechtělová přisvědčila. Měla smysl pro moje úvahy a nápady a nikdy mi nepokazila radost tím, že by je nechápala. Aha, tak konečně vím, jak vypadají obyvatelé těch dálav na obzoru.

Během procházky jsem kromě staniolových proužků sbírala i  zajímavé přírodniny, to jest klacíky a  kameny, že si je vezmu domů. Na to mívala paní Přecechtělová fígl, na který jsem vždycky bezpečně skočila : "Polož si to tady, ať se s tím nemusíš nosit, a až půjdem zpátky, tak si to vezmeš." Uznala jsem oprávněnost této rady, a buď se pak šlo zpátky jinudy, nebo jsem na své předsevzetí zapomněla. Byla jsem náchylná sbírat cestou cokoli - ale různé podezřelé artefakty nebo odpadky mi paní Přecechtělová rozmluvila : "Fuj, nesahej na to, kdovíkdo to měl před tím v ruce, třeba ošklivý dědek, který měl vředy." To zabralo, vředy jsem dostat nechtěla. Ale vyvstal problém : kdo vlastně je "někdo" a co si pod tím pojmem představit. Říkalo se : to tu někdo zapomněl, někdo řekl, už tu před náma někdo byl, někdo to dělá takhle ... dlouho jsem si pod tím pojmem představovala ohavného dědka s vředy, časem jsem usoudila, že "někdo" může mít i jinou podobu, ale vždy je to kdosi podezřelý a nedůvěryhodný. Temná pudová xenofobie mi bránila v tom, abych v "někom" spatřovala člověka stejného jako my. "Někdo" byl cizí, a s cizími lidmi zásadně nemluvíme. "Někdo" byl hůř než cizí, neměl tvář (pokud ji neměl posetou vředy), "někdo" existoval jen napůl, možná neexistoval, ale tím nebyl méně nebezpečný. Všichni neznámí lidé se mi zdáli být podezřelí a latentně nebezpeční, ti v tramvajích, na ulici, i ti co přišli z černého lesa. Až jednou po letech, když jsem jela metrem z práce, tísnila jsem se s davem jiných lidí a proudila jsem s ním k východu, došlo mi náhle, že  to nejsou anonymní davy, že to nejsou lidé zvaní "někdo", že jsou to všechno tisíce přátel, které jsem nepoznala, nic víc.

Paní Přecechtělová byla klidná a laskavá, sice mě trochu zlobilo, že byla tak krásná a nosila prsten s kamejí, na které opět byla zpodobena krasavice, ale nakonec jsem jí to odpustila. Přála si, abych jí říkala "teta Boža", chtěla abych ji měla ráda. Trochu mi vadilo i to, že se mnou není máma - proč mne má hlídat někdo cizí? Ale možná jsem na tom byla lépe s ní, než s věčně nervózní a ukřičenou mámou. A jistě i než s věčně naštvanou Květou. Cítila jsem se ukřivděně, že máma je kdesi pryč a hlídá mě cizí paní - ale jakmile byla máma se mnou, býval z toho nejčastěji nějaký malér, nervák, křik, veliký brekot a trucování. Ještě dnes si vybavuju ten pocit následné beznaděje - jakobych byla sama proti celému světu. Květa se mileráda přidala a na mou hlavu se snášelo hubování ze dvou stran.Tehdy obvykle přicházel můj starší bratříček, kterého jsem si pro tuto příležitost vymyslela. Neměl jméno ani podobu, ale byl velmi spravedlivý a velmi mocný, ptal se mne proč pláču a já jsem mu to všechno žalovala. "Voni mi naplácali, a já jsem nic neprovedla, já jsem za nic nemohla..." "Tak už neplač, já jim dám!" Hned jsem se cítila líp, když se mne kdosi tak rytířsky zastal, a cítila jsem zadostiučinění, že jim to oplatí.  

Někdy mě paní Přecechtělová hlídala na zahradě, seděla u pískoviště a pomáhala mi dělat bábovky. Po cestě k vile procházeli pacienti do máminy ordinace, to nás nijak nerušilo, žily jsme svým světem.  
Ukázala mi, že mohu dát na dno kyblíčku kamínek, a on se potom objeví nahoře na bábovce. Jak je to možné? To je zázrak! Dala jsem ho dolů - a on se octl nahoře. To prolezl tím pískem?

Jindy se mnou pobývala na verandě, četla mi Ferdu Mravence nebo Brouka Pytlíka. Měla jsem velkou úctu ke knihám a spisovatelům, musí to být veliká práce, vytvořit takovou knížku. Myslela jsem, že spisovatelé sami knihy tisknou tiskárničkou, písmenko po písmenku. Usmyslela jsem si, že také budu spisovatelkou. 
Paní Přecechtělová mi četla knížky vlídně a bez postranních úmyslů. To Květa se mě snažila čtením vždy trochu umravnit. S oblibou mi předčítala Broučky, a četbu výhružně zakončovala upozorněním na to, jak Brouček zlobil a jak byl potrestán. "Vidíš, jak neposlechl, a jak se mu to nevyplatilo?" pronášela Květa káravě a vítězoslavně. Nenáviděla jsem potom Broučky.
Mamince přinesli domů Broučka na smrt zraněného - a ona, místo aby ho litovala, začala bědovat, že byl neposlušný. Nebo ta zlá pohádka o uhořelých koťátkách. A nebo ta výhružná modlitbička : "... dej, ať se tě bojíme!" - proč se pořád máme něčeho bát? Ne, Broučky nemám ráda.

Květa uměla využít jakékoli situace výchovně. Ze sousední zahrady, bývalého kláštera sv. Gabriela, k nám přísně shlížela "zlá věž". Ze čtyř stran střechy hlavní klášterní věže vyčnívaly věžičkovité vikýře, které vypadaly jako rytířské hlavy v helmách. Všechny se velmi nepřátelsky mračily a naháněly mi  strach, na štěstí byly daleko. Ukazovala jsem je Květě : "Vidíš, to je zlá věž!" "Tak až buděš zlobit tak tě tam zavřu," věděla si hned rady. Květa nic nechápe, já se nebojím věže zevnitř, a koneckonců vím dobře, že mě tam Květa nezavře. Ta věž je zlá zvenku, zlé jsou ty bezvýrazné rytířské obličeje.

Byla jsem dítě hubené, slabé a neduživé. Trpěla jsem úpornými střevními katary, na které nebyly léky,  snad i tu mrkev těžce sháněli. A navíc jsem nejedla. Vydrželo mi to dlouho, ještě když jsem chodila do školy, se mi jídlo ošklivilo. V pohádkách se občas psalo o tom, kterak někoho trápil hlad. To jsem nechápala. To nebyl rád, že nemusí jíst?
"Když nebudeš jíst, sebere tě strážník," zlobila se Květa. Strážníka jsem se bála, ale chuť k jídlu jsem nedostala. Jednou jsem zvlášť výrazně nejedla - a zrovna jsme pak na procházce s paní Přecechtělovou toho strážníka potkaly, stával obvykle nahoře u kapličky nebo před podloubím. A hrůza - paní Přecechtělová se s ním dala do řeči. Strážník měl helmu a pásek s pistolí, byl mohutný a hrozivý. Jak se s ním může teta Boža bavit, to se nebojí? Úzkostlivě jsem se za ni schovávala a sledovala jsem jejich hovor, jakým směrem se vyvíjí. Nepřijde řeč na to, že jsem zase nejedla? Zdálo se, že mluví o něčem docela jiném - alespoň jsem na to usuzovala z chování strážníkova, nevšímal si mne příliš a zřejmě ani tentokrát neměl snahu mě sebrat. Oddychla jsem si, když hovor skončil, a my s paní Přecechtělovou jsme pokračovaly v procházce.
Míjíme rezavé ploty zahrad ze stočených železných prutů, prostřídaných kovanými ozdobami, a zakončených výstražnými špicemi. Za ploty jsou zpustlé zahrady a zasmušilé vily. Nikdo se teď nikde neraduje, nepěstuje květiny, nepouští vodotrysk, nestaví na zahradu slunečník a nepije pod ním kávu na zahradním lehátku. Jedna z krásných vil, podobná zámku s věžičkami, je opuštěná, dveře i okna v přízemí jsou zatlučena prkny. Říká se jí Křemenova vila. Majitelé prý jsou zatčeni. Svět je přikrčen, zakrývá si tvář, přežívá a přečkává. Lidé se při potkání ptají, kdy bude konec války. A u kapličky stojí strážník, má přílbu a pásek s pistolí, a dbá na to, aby se ve Švédské ulici neděly nepřístojnosti. Je to český strážník, žádný Gestapák, proto se s ním mohou lidé bavit, ale já se ho přecijen bojím.  

Mužská polovina populace se zbláznila a věnuje se svojí nesmyslné válce, zatímco ta ženská polovina se oddává starostem vážnějším. Stojí ve frontách, ve svém přešívaném odřeném kabátě, s ošoupanou nákupní kabelou, kráčejí svou odedávna strastiplnou cestou od plotny k řezníkovi, od řezníka do drogerie, v pátek umýt schody, a už se zas bude muset vyklepat ten koberec. A zejtra perem. Vlečou za ruku děti, a potkají-li se, ptají se co zejtra budou vařit, a bude-li konec války. Zapitvoří se na dítě - "tak kdypak už půjdeš do školy?" - a zanaříkají "bože bože, to to letí, na těch dětech člověk vidí, jak stárne". A zase shánět, zašívat, přešívat, uklízet, žehlit, a bědovat, že život je těžkej a konec války v nedohlednu. 

Potkat paní Čermákovou je pohroma. Uchvátí mne, mucká se se mnou, šťouchá do mne, lechtá mě - to všechno proto, aby mě pobavila a rozesmála. Domnívá se, že hovořit s dítětem znamená pitvořit se, šišlat a předvádět stupidnosti. "Chceš jablíčko?" Nafoukne tváře, píchne do nich ze stran prstama, pšoukne pusou a se smíchem ukáže do dálky : "Támhle letí!" Nebo mi žertem hrozí: "Dej mi pupíka! Ty nedáš? Tak si ho vezmu sama!" Dloubne do mne a předvádí zabaveného pupíka : sevře pěst a palec prostrčí mezi kloub ukazováku a prostředníku. "Vidíš, už ho mám!" Jaké pitomé vtipy, myslím si. 

Když se objevila na scéně Ivanka, rázem opanovala srdce všech. Byla zlatovlasá a kudrnatá, a já jsem měla vlasy jen hnědé a rovné. Uměla si získat lidi šibalským úsměvem a veselou povahou. "Ivanko, udělej zamilovaný očička!" žádala paní Přecechtělová, a Ivanka vystřihla neodolatelný cukrblik, až se všichni rozesmáli. Zkoušela jsem to taky, ale obecenstvo zůstalo chladné. "Ty to tak neumíš," říkali. Ivanka uměla taky mít svou palici, a prosazovala se občas důrazným řevem. Přesto byla jaksi leckomu milejší, třeba Květě. Vesměs všechny hlídací paní ji měly od první chvíle za favoritku. Ale paní Přecechtělová mi zůstala na rozdíl od nich věrná, měla mě ráda dál, mezi mnou a Ivankou zachovala spravedlnost.   
Dcera paní Přecechtělové, Eva, se rozešla s Oldříškem a provdala se podruhé, toužila po dítěti, ale to stále nepřicházelo. Nakoupila výbavičku, háčkovala kabátky. Pak se rozplakala : "Proč já to dělám?" a všecko zas rozpárala. Nakonec skončila na psychiatrii. Byla po čase hospitalizovaná s mojí spolužačkou Věrou Kloboučkovou. Její druhý muž byl hodný, neopustil ji, ani když kromě duševní poruchy onemocněla i dosti těžce tělesně. Byla prý velice tlustá, potom ochrnula, její muž o ni obětavě pečoval. 
Paní Přecechtělová si kdesi v parku oblíbila cizí bezprizornou holčičku, kterou si tak zamilovala, že se o ni začala starat. Seznámila se s její matkou, podivnou ženštinou podezřele se živící, shledala že holčička žije v bídných poměrech a rozhodla se jí pomoci. "Ona nemá ani svou postýlku - ona nemá ani polštářek!" Koupila postýlku, vybavila ji polštářkama. Když se o tom dozvěděla naše máma, samozřejmě hojně přispívala taky. Matka holčičky nebyla proti, snažila se působit starostlivým dojmem, ale bylo vidět, že ji zajímají jiné věci než dítě. Paní Přecechtělová se k holčičce upnula, měla náhradu za vnoučata, po kterých toužila a kterých se nedočkala. Žila jen pro svou holčičku a pečovala o ni jak o vlastní. Jednou jsem je potkala ve Františkánské zahradě, když jsme tu měli v prvním ročníku Umprumky ateliery a já jsem tu trávila přestávku. "Zazpívej slečně," nabádala holčičku paní Přecechtělová. Holčička byla bledá, tak trochu nehezká, a zpívala hezky, čistě a snaživě jakousi nedětskou odrhovačku. Pak léta ubíhala, holčička rostla, matka se o ni starala stále méně - až nakonec holčička zakotvila nadobro u paní Přecechtělové. Nastěhovala se k ní a paní Přecechtělová říkala, že má náhradu za svoji nešťastnou Evu. Vlastně ani nevím, jak se holčička jmenovala. Žila u paní Přecechtělové a proskakovaly zvěsti, že tak dokonalé soužití to není, že holčička zlobí, zneužívá dobroty své ochránkyně... Pak měla holčička známost a začalo se vyprávět, že není všecko ideální, když tam jednou přišla máma na návštěvu, podivila se, že je holčička samá modřina. "Od čeho to máš?" děsila se máma. "Ale to nic, to von do mně strčil," smála se holčička. Ale paní Přecechtělová se nesmála, a šeptala pak mámě, že ten její hoch  je dost divný. Přes protesty paní Přecechtělové se vzali a hoch se k paní Přecechtělové nastěhoval taky. Tehdy jí nastalo peklo. Týrali ji oba a pokoušeli se jí nějak zbavit, aby jim zůstal byt. Potom se jednoho dne holčička spakovala a kamsi nadobro zmizela. Hoch  zůstal, a náhle měla modřiny paní Přecechtělová. Jednou v noci prý přiběhla k našim a celá vyděšená  prosila: "Nechte mě tu, třeba jen v předsíni, já se bojím domů, on mě chce zabít!"     
Nakonec skončila paní Přecechtělová v domově důchodců. Pak dostala rakovinu, dali ji do nemocnice Pod Petřínem. Byla jsem ji tam navštívit, spatřila jsem úděsný obraz úhledně srovnané řady lidí v různých stádiích umírání, ubohosti, utrpení, ponížení. Tu byli více při vědomí, tu méně, tu naříkali tiše, tu hlasitě. Bez špetky soukromí, zbavení vší lidské důstojnosti.
Někteří to vzdali a čekali na konec, jiní se pokoušeli nevzdávat se a činili to tak, že se hádali - o kus buničiny, o lahvičku francovky, o otevřené okno.
"Nenechávejte mne tady," plakala paní Přecechtělová, a já jsem jí slibovala, že zatelefonuju Evženkovi, aby si ji vzal k sobě do Motola. "Umřu tady," plakala, "umřu a už neuvidím Evičku..." a já jsem jí slibovala, že si ji Evženek vezme k sobě. Ale věděla jsem, že to nepůjde, protože pacienti z domova důchodců spadali sem.

Naproti kapličce stojí Kavalírovy domy. Podloubí s řadou obchodů, v jednom místě brána, kudy se dá projít na prostranství s parčíkem, za ním obytný komplex. Brána je zajímavá, stojíme-li frontu u mlíkárny, prohlížím si její výzdobu. Na velikých kovových vratech jsou kovové reliefy, zobrazující různá povolání. V Kavalírových domech bydlí babičky.( Tátova maminka  Anna Kryštofková-Nešporová, a její maminka, Anna Blattná-Kryštofková.) Mladá babička a stará babička. Původně bydlely na Spořilově v jednom z domků, které Josef a Anna Nešporovi postavili svým synům, Pepovi a Evženovi. Oba domky obsadil Pepa, nikdy jsem se vlastně nedozvěděla, proč se tak stalo a náš táta nemohl v tom svém bydlet. Pepa se oženil s Liduškou a vzali k sobě babičky, ty se ale pak odstěhovaly na Pankrác. Proč? Prý soužití s Pepou nedělalo dobrotu. Později se z Pankráce přestěhovaly babičky do Švédské, aby byly blíž k nám.  

Pepa byl dosti drsný a tvrdý muž, jak já si ho pamatuju. Někdy přišli s Liduškou na návštěvu k babičkám, že u nich povečeří, a aby je neojídali (je válka a jídla není nazbyt), přinesli si večeři svoji. Byla-li nouze o jídlo, rozhodně nebyla u Pepy. Ten se postarat uměl. Někdo o něm říkal, že kolaboroval, jiný  říkal jen, že se vyzná a že to umí, byli i tací, kteří dosvědčili, že jim  ve sporech s Němci pomohl. Domnívali se s Liduškou, že jsou ohleduplní, když si k babičkám přinášeli nedostupné lahůdky a sami si je pojídali, aniž by se starali o to, mají-li co jíst babičky. Stará babička Kryštofková pak líčila mojí mámě, jak požádali o hrnec, aby si mohli ohřát uzené, jak si na svojí večeři pochutnávali a co nedojedli si zabalili domů, a jak si vůbec nevšimli, že babičky mají k večeři suché brambory. "Nebude mi to holči věřit - ale nedali nám ani kousek!" Ale mladá babička svého syna Pepu milovala a nedala na něj dopustit. Pepa se uměl ohánět, uměl využít situaci, když mu Němci nabídli zaměstnání, neváhal ho přijmout. Dělal závodního doktora v podniku, který patřil Němcům, říkalo se, že ze svého postavení neváhá těžit. Česal se po německu - vorn schöne, hinter praktisch, ale  věděl, kam až může zajít, nikdy neudával ani neudělal nic proti svému svědomí. Uměl i neohroženě pomáhat lidem, kteří se v odboji proti Němcům dostali do svízelné situace. Jednou - po letech - se mě jedna známá jménem Jarmila Machová ptala, nebyl-li můj příbuzný doktor Nešpor ze Spořilova - prý jí zachránil život. Byla totálně nasazená v té továrně, kde dělal Pepa doktora, měla konflikt s nadřízenou, snad že ta po ní chtěla, aby uklízela pracoviště, což nebylo náplní její práce, snad že chtěla, aby Jarmila zvedla cosi, jakousi pokaženou práci, kteou jí nadřízená ve vzteku hodila na zem a pak na ni řvala  "zvedněte to" a ona odmítla. Bylo zle, mistrová chtěla znát důvod a tehdy se Jarmila polekala a podala vysvětlení, že má nemocnou páteř a nemůže se shýbat. Mistrová křičela na Jarmilu, že okamžitě půjde k závodnímu lékaři a přinese o této své chorobě potvrzení. A ne-li, že se postará o to, aby šla do koncentráku. Jarmila šla celá zděšená k závodnímu lékaři a byla v ní prý malá dušička, vysvětlila mu jak se věci mají, a on aniž by se na ni kouknul, jí vystavil naprosto přesvědčivé potvrzrzení, že jmenovaná má těžkou vadu páteře a je zcela vyloučeno, aby se shýbala. A podobných případů bylo asi víc. Po válce, když Pepu zatkli společně s celým vedením toho podniku, sbíral táta podpisy od lidí, kterým Pepa pomohl, a sebral jich tolik, že Pepu propustili.

Když ještě seděl Pepa v kriminále, přihodilo se, že se syn ředitele věznice těžce zranil a šlo mu o život. Ředitel si vzpomněl, že má mezi vězni doktora a rychle ho zavolal. Pepa řekl, že stav pacienta je vážný, ale že se pokusí o transfusi a požádal, aby si směl zavolat na pomoc svého bratra. Táta přijel na Pankrác, bez dlouhých průtahů byl vpuštěn do věznice, sehnat vhodného dárce krve mezi vězni zřejmě nebyl problém, a tak společně prováděli krevní transfusi z žíly do žíly. Hocha prý zachránili. Snad i to pomohlo Pepovi k zlepšení jeho postavení,  posléze byl z vězení propuštěn. 

Hlídalo mne mnoho různých hlídacích paní, krom tety Boži ještě paní Hodková, někdy paní Součková, která hlídala i svoje vnuky, taky paní Blažková která měla stejně starého synka Jeníčka, občas babičky. Kde to šlo a kde jsem vycítila nedostatek přísnosti, zlobila jsem a zkoušela jsem, kam až můžu. Na paní Blažkovou jsem si příliš netroufala, ta mě vedla s přiměřenou přísností, stejně jako svoje vlastní dítě. Byla zcela spravedlivá, přesto stále jaksi visela ve vzduchu nevyslovená výtka - že Jeníček Blažků je zajisté mnohem lepší. Spíš ji živily moje máma a Květa. "Vidíš, jak už Jeníček umí pěkně pozdravit? Ty se jen na každého kaboníš. Všimni si, jak Jeníček rychle chodí - a jak ty se loudáš! Tuhle se paní Blažková na procházce nad tebou děsila : to dítě neudělá jedinej rychlej krok! A jak umí Jeníček pěkně odpovědět, když se ho někdo na něco ptá! Měla bys být taková jako Jeníček, a ne taková - mouchy snězte si mě!" Přesto jsem na Jeníčka nezanevřela a občas jsme si spolu pěkně hráli. 
Seděli jsme na kamenných schodech u dolní verandy a jedli jsme třešně. Pecky a šťopky jsme sázeli do hlíny. "Z těch pecek vyrostou třešně a z těch šťopek višně," poučil mě Jeníček. Jindy jsme spolu vybarvovali omalovánky - každý z jedné strany, uprostřed se naše pastelky setkaly - velice jsme se tomu smáli.
Jeníček miloval vše, co souviselo s vojskem. Pochodující vojáky jsme měli příležitost vídat denně, jen byl z ulice slyšet jejich zpěv, Jeníček vždycky nechal hraní a běžel k vratům, dívat se, žádnou příležitost nevynechal. Když jsme šli po ulici, šel k nim co nejblíž a mohl na nich nechat oči. Co na nich vidí, myslím si. Řízným hlasem zpívali německé písně,  vůbec jim  nebylo rozumět. Mně se nelíbili, připadali mi jak roboti. Jeníček mi stále  cosi vyprávěl o zbraních, o válčení, o létadlech - ale mne to nebavilo. Jednou jsem si posteskla, že s Jeníčkem není zábava, že je "takovej politika" - pak se tomu všichni smáli.

Jednou, to už jsme byli větší, jsme si šli s Jeníčkem hrát na stadion, a Jeníček vyslovil zajímavou myšlenku : "Víš co, holky jsou pitomý, budem po nich házet kamení." Tato idea mne velice nadchla a bezvýhradně jsem souhlasila. Nasbírali jsme si kamení a schovali jsme se u cesty za keř. "Až tu půjde kolem nějaká holka, tak ty mi budeš ty kameny podávat a já je budu házet." Těším se velmi, jak holky vytrestáme. Čekáme v úkrytu, a hle, blíží se holka. Kolik jí mohlo být? Snad patnáct, snad víc. Dost na to, aby nebyla dítě, se kterým bychom si mohli hrát, aby patřila ke světu pitomých holek nebo dokonce ještě pitomějších slečen. Jeníček vyčkal správného okamžiku a hodil. Netrefil se, ale stejně bylo zle : "Počkej ty spratku, ty to slízneš, jen co tě chytnu - " - podávám Jeníčkovi další kámen - ale co to ? Jeníček zbaběle prchá a táhne mne pryč. Tohle je mi nějaká válka proti pitomým holkám? Jsem velmi zklamaná, s chutí bych házela sama, ale Jeníček mi to nepřikázal. Snažím se mu vnutit kámen, ale Jeníček má naspěch a říká, že házet nebudem.    

I později patřilo k dobrému tónu pohrdat slečnami. Chovaly se zavrženíhodně, byly štíhlé v pase, nosily v podpaží kabelku, kadeřily si vlasy, cupitaly na  vysokých podpadcích a co bylo nejhorší - malovaly si pusu. Ke všemu byly zamilované a vůbec se chovaly nedůstojně. Zvlášť Jenda Tesař je uměl skvěle napodobovat. Bylo záhodno řádně je vytrestat. Jelikož naše možnosti byly v tomto směru omezené, házet kamení přecijen není tak jednoduchá záležitost, alespoň jsme s oblibou recitovali : Slečno, vy jste spanilá jako hruška nahnilá, slečno vy jste hezká jako koza lesklá! Slečno, vám to sluší jak praseti uši!

Hlídávaly mě taky babičky, které bydlely  v Kavalírových domech. Tam jsem bývala ráda. Stará babička (Anna Kryštofková) byla sice mrzutá, zatrpklá a nezábavná, a neměla nejmenší pochopení pro moje hry, jen mě okřikovala, ale mladá babička byla ještě plná sil a při péči o domácnost si ještě dokázala se mnou hrát. Také mě nenásilně  vedla k domácím pracem, učila mě vařit česnečku, míchat těsto na noky, směla jsem zametat, nebyla tu taková napjatá atmosféra jako s Květou, kde jsem jen zlobila a byla na obtíž. Babička mě vedla k pořádku, k čistotě, k šetrnosti. Vykládala mi, kterak si má počínat správná hospodyně. U babiček byl klid, nikam se nespěchalo, na všechno byl čas. Občas jsem s babičkou vařila a občas jsem si hrála. Sedávala jsem v koutku pod dřevěnými schůdky a vystřihovala jsem si, cítila jsem radostnou pohodu domova, nikdo na mne nekřičel. Nejdřív mě sem vodila máma, pak mě učila chodit samotnou, poslala mě napřed a z povzdálí sledovala, zda dojdu. Povedlo se, máma líčila svůj postup mladé babičce a ta pochvalně pokyvovala hlavou. Potom už jsem chodila sama, jen se mi jednou stalo, že jsem v zamyšlení došla skoro až na stadion, než jsem si všimla, kde jsem - pak jsem s hrůzou utíkala zpátky. Kdyby se to tak máma dozvěděla!  

Babička Nešporová byla laskavá a milující, i když lehce přísná - ale jejím požadavkům, až na umění zpívat, bylo vesměs snadné vyhovět. To nebylo žádné nabádání, abych byla bystrá, abych to či ono uměla jako jiné děti, aby mi chutnalo jíst, abych nebyla zasněná a duchem nepřítomná - babička požadovala konkrétní a splnitelné věci. Nesmělo se šlápnout na vydrhnutý práh, nesměl se utahovat vodovodní kohoutek, aby nezpuchřelo těsnění. Zdravit se muselo slovem "rukulíbám" - to vypadá snadně, ale mne to svádělo  tento archaický pozdrav zesměšnit a místo "rukulíbám" říct "rukulí-bambule". Naštěstí jsem se tady vždy ovládla a nepodlehla svodům démona, který mi našeptával mnohé nepravosti. Občas mě cosi silně pokoušelo, abych řekla něco pitomého, nevhodného drzého, něco co by zajímavě rozčeřilo stojaté vody - a občas jsem i poslechla. Vlastně ani nevím, co jsem tím sledovala. Tušila jsem, co bude následovat, sama jsem se na sebe zlobila a neměla jsem ze svých extempore žádné potěšení, máma spíš bezradně bědovala  než aby mě trestala, táta jen vrtěl hlavou, okolí bylo konsternované, zíralo a dávalo tázavými pohledy mým rodičům najevo, že jejich dítě je cvok. Věděla jsem to všechno dopředu, a přesto jsem nějak musela tu pitomost nebo drzost plácnout.
Babiččina kuchyň byla krásná. Vlídná, světlá, čisťoučká. Skříňky v barvách smetanově bílé a jemně hráškově zelené. Kredenc jako oltář, s poličkami vyparáděnými krajkovýma cokničkama, podle osy souměrná, a vybavená se vší pýchou, kterou  skýtaly staré časy  hospodyním.  Uprostřed ve zvláštní nice trůnily ozdobné starodávné váhy. Kolem stály keramické záchovky a kořenky, mezi nimi keramický válek na nudle. Na každé dóze, kořence i na válečku byla krajinka, vždy jiná, modře malovaná. Kořenky ostře kubisticky prolomené, obrázky orámované nepravidelným čtyřúhelníkem. V jiné skříňce konvice s Číňany. Jednou mi babička předčítala pohádku o Číňance a Číňanovi, kteří byli namalováni na dvou čajových konvicích a mávali na sebe. Nikdy se nemohli setkat, každý z nich byl uvězněn na své konvici. Přesně jako ti v babiččině kuchyni! Trochu mi jich bylo líto, ale zas ne tolik - v babiččině kuchyni panovala taková pohoda, že i ti Číňani se tu museli dobře cítit a vězení nenesli úkorně.  
V babiččině kuchyni se žilo klidně, spokojeně a radostně. Bavilo mě hrát si tu, bavilo mě učit se míchat těstíčko na noky, tlouct koření v hmoždíři, třít česnek, a při tom vypočítávat, co už bych všecko uměla uvařit. Vše tady bylo mile útulné, čisťoučké, hospodyňsky pilné, úpravné, přívětivé. Z celé babiččiny kuchyně vyzařovalo teplo domova a radost z ženského údělu - být řádnou hospodyní. Nebyla tu žádná rezignace utrápené, uštvané a uhoněné ženy, zaměstnané matky, ani utýrané manželky - byl tu jas, bylo tu vědomí pevného místa na světě z časů, kdy se nehroutily řády a kdy šel ještě život svojí stálou, odvěků danou cestou.  

Jen jedno babičku mrzelo a vyčítala mi : že nemám hudební sluch. Všechno co mě učila bych byla chápala celkem snadno, jen zpívání mi nešlo. Můj nesluch ji zlobil, sama měla doma pianino a hrávala na něj, Marta Tomanová, dcera její sestry Rézi, byla profesorkou v hudební škole, u nich doma bývali hudebně založení - a teď tohle. Po marných pokusech vydolovat ze mne notu mi babička vyčinila, že neumět zpívat je veliká hanba a ostuda. Přiřadila jsem tuto hanbu ke všem dalším, jimiž jsem byla od hlavy až k patě ověnčená, a to bylo asi vše. Zpívat mě toto zjištění nenaučilo, způsobilo jen moje zašprajcování. Odmítala jsem nadále zpívat kdekoli jinde, mezi dětmi i později ve škole, pociťovala jsem výsměch celého světa a bránila jsem si zbytky důstojnosti tím, že jsem pojala ke zpěvu nepřekonatelný odpor. Ve snaze zachovat si prestiž jsem ji ničila idiotskou hrdostí a nesnášenlivostí vůči všemu, co souviselo s hudbou a se zpěvem. Hudba mě děsila, kdykoliv odněkud zazněla, začala mě  jitřit, drásat, mučit a nutit k breku. Občas jsem se neovládla a rozbrečela se - a nedokázala jsem vysvětlit proč. To ta hudba...ale nikdo to nechápal. "To by se to tancovalo!" radovala se Květa, když zazněla z rádia dechovka, z nedostatku jiného tanečníka popadla koště a začala se s ním otáčet po kuchyni. A já jsem začala nabírat. "Co je ti zase?" "To ta hudba," vzlykala jsem, a Květa obrátila oči v sloup. Ať klasika z rádia, ať pouliční amplion, ať varhany v kostele, ať tklivá melodie nebo řízný pochod - po dlouhé roky měla jsem co dělat, abych se nerozeřvala. Ale jinak jsem hudbě nikdy neporozuměla a nikdy se nestala mým přítelem.   

Po letech jsem otevřela učebnici hudební výchovy a začala jsem číst předmluvu: "Kdo by neměl hudbu rád? Opravdu, hudbu máme rádi všichni!..." Kecají, pomyslela jsem si. Já ji ráda nemám. Ne a ne.

Až na tu hudbu bývalo u babiček krásně. Mladá babička mi předčítala Andersenovy pohádky, snad jedna z nich byla o těch Číňanech? Také mi četla Hauffovy pohádky - ta o strašidelné lodi se jí nelíbila - "Co mě to ten tvůj táta dal, to ti mám číst? Ať nám příště půjčí něco hezčího!" Mně ty hrůzostrašnosti nikterak nevadily.  

Někdy přišli k babičkám na návštěvu Pepa s Liduškou. Pepa byl drsňák, z babiček si utahoval, ale ty mu to odpouštěly, alespoň mladá babička vždycky. Liduška byla vždy oblečená podle módy, veselá, plná chuti do života. Babičce bylo líto, že od Pepy nemá vnouče, ale Liduška nebyla mateřský typ, chtěla se bavit, užívat si života, cestovat. Se mnou se bavívala vesele a přátelsky, ale bez většího citu. Když si jednou moje máma posteskla, že nechci jíst, nabádala ji Liduška se smíchem : "Tak ji dejte do polepšovny. Tam jí to nastrkají do krku trnitým prutem!" Všichni se  smáli, ale já jsem samozřejmě věřila, že by se to mohlo uskutečnit. Polepšovny i jejích trnitých prutů jsem se děsila, ale chuť k jídlu to nevyvolalo.

Hraček jsem u babiček moc neměla - jednu pananku v kroji, která byla spíš na ozdobu než na hraní, a krabičku dřevěných kostek. Byly polepené papírovými obrázky perníků - asi aby se z nich dala postavit perníková chaloupka. Byla válka a hračky nebyly - ale nikterak jsem proto netruchlila. To co jsem měla mi ke hraní stačilo, myslím že čím míň má dítě hraček a čím jsou skromnější, tím lépe si vyhraje. Mám na ty kostky krásné vzpomínky, dalo se z nich vyčarovat cokoli mě napadlo, a když jsem si k nim vystříhala papírové panáčky, nemělo to chybu.  

Babička Kryštofková byla velmi stará a přísná. Seděla ve svém křesle potaženém secesní látkou s motivem pampelišek, nohy, obuté v kostkovaných bačkorách, zapnutých na přezku a žebříček, měla opřené o podnožku. Nosila nátepníčky a halila se do žinylkového šálu. Chvílemi četla knížku, a chvílemi odpočívala, rozevřenou knihu odložila na stůl hřbetem vzhůru. Vždycky, když tímhle způsobem odkládám knihu, vzpomenu si na ni. Někdy se tvářila  nespokojeně a neměla příliš radost z toho, že se kolem ní motám. Odmítala se zapojit do mých her. Postavila jsem židle do půlkruhu a obtočila je šálou. Je to dům. "Pojď domů," poroučím staré babičce. Ta sedí v křesle a nemíní se mé hry zúčastnit : "Dyť jsem doma!" "Ale pojď  j a k o  domů!" kážu. "Ale dej mi pokoj, vždyť jsem doma." S touhle babičkou nebyla žádná zábava. Dívala se mrzutě a napomínala mě, abych nedělala rámus. Ale myslím, že jsem příliš divoká nebyla, to jen babička měla strach, že ji budu rušit z klidu. Neměla také ráda rozmazlování a moji mámu přísně napomínala, kdykoli spatřila náznak nějakého ulevování - třeba nošení unaveného dítěte na procházce nebo přimhouření oka nad tím, když dítě nejí, co mu nechutná. Neměla žádný smysl pro moje dětské nesmysly, okřikovala mě a mojí přítomností zřejmě nebyla vůbec nadšená. Ani já jsem neměla prababičku příliš v lásce. Nelíbila se mi její vrásčitá tvář a doma jsem si stěžovala, že stará babička je zmačkaná.  

S mladou babičkou bývalo hraní lepší. Někdy mi půjčila parádní pannu, která měla vyšívaný kroj. Hraju si, že půjdem na procházku a prosím babičku :"Paní, zabalte mi to dítě!" Babička vezme dlouhou šálu a motá a motá. Nejdřív kolem panny, potom kolem nás obou, až mě k panně pevně přibalí. Jdem na procházku a je nám útulno. Po chvíli se jako vrátíme a já zas žádám : "Už nás paní vybalte, už jsme zas doma." Babička táhne za konec šály, až mě roztočí jako káču. Směju se tomu, s mladou babičkou je legrace.  

"A čím budeš, holčičko, až budeš velká?" nadhodila mladá babička. "Spisovatelkou," vím to zcela jasně. "Ó ne, holčičko, spisovatelství je chudý, to by ses měla špatně." Trochu mě to mrzí. "A co Smetana a Dvořák, ti byli bohatí?" Babička si velmi váží hudebníků. Čekala jsem, že mi vychválí hudební skladatelství jako zlatý důl, ale babička mě trochu usmířila : "Ale kdepak, ti taky měli bídu!" "Notak vidíš!" Snad to není taková hanba, neumět zpívat, když ani hudba není k uživení.

Mladá babička, milovnice starých dob, kdy dívky bývaly k světu, zpívaly a tančily, vyšívaly si výbavu a bystře se otáčely v kuchyni, byla by mne ráda vychovávala dle těchto svých představ. Ale já jsem jaksi nebyla zrozena k tomu, abych byla děvče jako vítr, abych byla k světu, abych vyrůstala do podoby zpívající roztančené dívky s dlouhými copy a v květované sukni. Byla jsem spíš podivný, nakrátko okudlaný tvor, ustrašený a ubrečený. Mámě se jaksi podvědomě dívčí chování příčilo, tvrdila že nejraději nosím tepláky, mluvila o mně v mužském rodě jako o Dorlíkovi, a pokoušela se mě předělat na kluka. Styděla jsem se za to, ale být dívkou by patrně bylo ještě hanebnější. Babičce se to překrucování ženské role příliš nezdálo, ale otěžě držela v rukou máma. 

Obě babičky si spolu žily velmi spokojeně, mladá babička se starala o domácnost a občas o mne, stará babička seděla v secesním křesle s pampeliškama a odpočívala. Obývaly svou hezkou útulnou kuchyň a velký pokoj, plný parádního starožitného nábytku. Stála tam kredenc s mramorovou deskou, na které byly znát zkamenělé mušle, byl tam stůl se zeleným ubrusem a kolem něj kožené židle, vše tu bylo oproti veselé kuchyni jaksi těžké, solidní a tmavé.
Občas se  sešla širší rodina, konaly se oslavy, válkou poznamenané. Seděli jsme kolem bytelného stolu, prostřeného babiččiným parádním servisem, dospělí zvedli sklenice a přiťukávali si, napůl na ně doléhala tíha válečných let, a napůl se radovali, že jsme stále všichni naživu.
V roce 1944 prababička Kryštofková zemřela. Šli jsme se na ni podívat, sešlo se tu mnoho příbuzných, prababička ležela na úmrtním loži, v černých šatech, nohy v černých punčochách, ruce složené na prsou, zmačkaná tvář nehybná a vzdálená. Tělo pokryté svatými obrázky. Nebylo mi jí líto, bylo mi úplně jedno, že není živá, bylo mi jen líto těch zbylých dospělých, že jsou tak smutní. Kdybych tak měla živou vodu, myslela jsem si, to by bylo radosti, kdybych jim zas prababičku oživila. Škoda, že tu živou vodu nemám. Vyprávělo se, že když prababička ležela již mrtvá, začaly náhle houkat sirény - a tu jí tělem ještě projelo zachvění a lehce sebou škubla. 
Přála si být pochovaná v Kyšperku, ale za války převozy zesnulých nebyly možné. Pochovali ji v Podolí a po válce ji dali exhumovat a převézt.
Prababička - Anna Blattná-Kryštofková, neměla lehký život. Měla prý patnáct sourozenců. Splnila slib, který dala sé sestře, která když umírala, prosila ji, aby se provdala za jejího muže a postarala se o její děti. Ač nešťastná, udělala to, rozešla se se svojí velikou láskou a provdala se za svého ovdovělého švagra, Františka Kryštofka, o mnoho let staršího. Starala se pak o jeho děti z předchozích manželství. Měla jen jediné vlastní dítě - moji babičku, Annu Kryštofkovou-Nešporovou, maminku mého táty. Zdála se mi vždy zatrpklá, smutná, bez zájmu o současnost i o pravnučku. Když jsem u babiček pobývala, vnímala patrně děti už jen jako obtížné nehodné bytosti, jimiž nás osud potrefil a které je nutno polidšťovat přísnou výchovou, sice oběma stranám protivnou, leč bohužel nezbytnou. Snad to býval tenkrát všeobecný názor, že udělat z nezbedného haranta řádného člověka lze pouze strohou přísností, občasnými tresty a tvrdou důsledností. Snad už jsem byla pro prababičku bytost z jiného světa, která jí po citové stránce  nic neříkala.  
Tradovalo se, že byla po celý život přísná i k sobě a velmi šetrná, schovávala vypárané nitě a znovu s nimi šila, a táta vyprávěl, jak na dopisy lepila už orazítkované známky - že by ještě mohly platit. O těch nítích se hovořilo s obdivem, o těch známkách vyprávěl náš táta se shovívavým despektem, neměl rád podvádění, ani takové roztomile neškodné - měl rád čisté svědomí. Babička Nešporová mi občas ukazovala její fotografii :"To je moje maminka - víš se na ni pamatovat? Ona byla moc hodná." 

Její portrét od malíře Umlaufa dnes visí v kyšperském - letohradském muzeu. 

Po smrti staré babičky si vzala mladá babička do bytu podnájemníka, pana Havlíčka. Byl to prototyp solidního vážného pána, dodnes mi jméno Havlíček zní vážně. Toho jednoho dne zatklo Gestapo, babička sebrala všecku odvahu a šla se do Petschkárny zeptat, jak jeho kauza vypadá, díky tomu že uměla perfektně německy ji nevyhodili a jednali s ní celkem slušně. Jak vše dopadlo, nevím. Pomohl Pepa? Po válce byl dalším podnájemníkem Jaromír Vomáčka, pozdější slavný skladatel populárních písní. Na vizitce na dveřích měl napsáno Jára Vomáčka, to mě udivovalo - proč si tam napsal Jára? Protože je to umělec, vysvětlili mi. Proč právě umělec si musí znevažovat jméno, mi nebylo jasné. Někdy pan Jára sedával u babičky v kuchyni a hrál nám na tahací harmoniku. Příliš se mi nelíbil, jeho hraní mi nic neříkalo, ale babička tleskala. Už tenkrát, když bydlel u babičky, začínal komponovat. Babička o něm říkala, že je velmi nadaný, ale má sklon k líbivosti a podbízení se pokleslému vkusu širokého publika, a že si svůj talent kazí. Úspěšně se prosadil v šedesátých letech, hitem se stala píseň "Zhasněte lampiony, lampiony, já chci vidět tmu ..." a nebo ta strašná píseň "Vánoce, vánoce přicházejí". Po sovětské okupaci napsal píseň "Jdi domů, Ivane, čeká tě Nataša ..." Byl to prý člověk dobrosrdečný a dětsky naivní, ani na okupanty se neuměl pořádně dopálit a jeho píseň o Ivanovi vyzněla dobrácky a smířlivě. Nicméně pak přišel zákaz jeho činnosti. 

Ale dlouho babička byt neudržela, v roce 1948 ho musela opustit a nastěhovat se k nám. Nikdo v tom neshledával nepatřičnost - babička přeci patří k rodině. Žila pak u nás do své smrti a myslím, že to bylo šťastné soužití, pro ni i pro nás. Babička je sepětím s minulostí, jsou v ní kořeny. Bez kořenů se nestojí pevně. Pro děti je babička nesmírným přínosem. Mnozí mají za to, že soužití tchyně a snachy nemůže dělat dobrotu - já si myslím, že je-li tchyně zlá, není to tím, že je tchyně, ale že je prostě zlá. A naopak. Při troše snahy a moudrosti je soužití tchyně a snachy obrovským přínosem pro děti - učí je, jak se domluvit o věcech, na které mají obě generace jiný názor, jak se prosadit i jak ustoupit, jak žít v přátelské pohodě, i když jsme třeba obě jiné. Děti potřebují poznat i stárnutí a smrt. Komunisti zakázali o smrti mluvit, snad že se jí báli, vyeliminovali ji ze společnosti, tvářili se že není. Staré, nemocné a postižené lidi odklidili do ústavů, daleko od měst, "aby byli v zeleni", aby pohled na ně nekazil obraz socialismu. Tvrdili, že soužití tří generací nedělá dobrotu. Ale myslím, že tak jako dítě potřebuje mužský i ženský vzor, stejně tak potřebuje vidět kolem sebe lidi různých generací. Mělo by vidět i důstojně umírat někoho,  kdo potřebuje péči, kdo vidí život z úhlu konce života, kdo je se smrtí smířen.

Možná to soužití s naší rodinou nebylo pro babičku úplně snadné - máma byla "generál bez lampasů", o všem rozhodla a všecko se muselo odehrávat podle jejích scénářů, někdy i proti babiččině přesvědčení, ale byla moudrá a smířená a tak mámě vždycky ustoupila. Když odešli rodiče do práce a my s Ivanou do školy, uklidila babička hrnky od snídaně, opláchla je, smetla se stolu drobky, posbírala po bytě ponožky a jiné pohozené svršky, přišila utržená poutka, zametla, udělala těch tisíc maličkostí, které z ranního chlívku učiní zas přívětivé místo k životu. Když se máma vracela z práce, nacházela uklizený byt a mnohdy uvařenou večeři. 

Když potom se narodil Evženek, byla to její velká radost. Občas si povzdechla "jestlipak já se dožiju, až půjde do školy?" a mámu to zlobilo, neměla chuť zabývat se myšlením na smrt a neměla náladu o těchto věcech s babičkou diskutovat. Evženek byl zlatovlasé pacholátko a babička ho milovala, což zlobilo zase mne - žárlila jsem. 

Babičce vyhradili jeden z menších pokojů vedle velikého prostředního. Spojovací dveře zastavěli z obou stran skříněmi. Rozestavěli babiččin nábytek, k oknu postavili proutěný stolek s křesílkem, do rohu pianino, do protějšího rohu bytelnou postel, pak ještě komodu a pyšové kanape, uprostřed pokoje byl krásný starý stůl a kolem něj vyřezávané židle s koženými potahy. A hlavně stoleček s Panenkou Marií Lurdskou, a pak ten úžasný huňatý koberec. Podrobnosti o tom, proč babička opustila svůj byt v Kavalírových domech neznám, jisté je jen to, že se nad jejím přistěhováním k nám nikdo nepozastavoval a všichni tento jev shledali normálním, dnes by to asi stěží šlo tak hladce. Táta byl člověk skromný a mírný, maminku miloval, nebylo mu zatěžko přistěhovat ji k sobě a zřeknout se prostoru, a myslím že ani mámě to nevadilo, nebyla z těch, kdo by si libovali v parádních salonech. Naše rodina se do zbylých místností vešla v pohodě. Panoval u nás vždycky trochu chaos, byt se nedělil na ložnici, salon, dětský pokoj - všechny prostory sloužily všem účelům. Spali jsme jak se dalo, sem tam někdo bydlel v kuchyni, nábytek se často stěhoval.  

Anna Nešporová byla plná lásky k rodině a plná smyslu pro rodinný život, milovala svoje děti i svoje vnoučata. Ze synů měla možná raději Pepu, toho tvrďáka, který ji opustil. Mnohokrát jsem to pak vídala - že matka teskní po dítěti, které emigrovalo - a péči toho dítěte, které zůstalo v socialistickém Československu, přijímá jako samozřejmost. Tajně je hrdá na toho úspěšného emigranta, který uměl vzít život jaksepatří do ruky, a tajně si pramálo váží toho, kdo zůstal ve vlasti, živoří v socialismu, a pečuje o ni. Také naše babička, ačkoliv o tom nikdy nemluvila, měla asi tajnou slabost pro svého Pepu a do smrti po něm tesknila. Osud jí dopřál dožít svůj život uprostřed rodiny svého druhého syna, se snachou možná sice generálského ražení, ale upřímně ji milující, a s třemi vnoučaty, občas zlobivými, leč milujícími ji také. Ale Pepa byl přecijen asi tajně její nejmilejší. 
Po Pepově emigraci toužebně babička čekávala na dopis, žila tím čekáním, a když jsme si s Aničkou Tonarovou vykládaly karty, jestli se vdáme, tak ona jestli dostane dopis. Ale Pepa s Liduškou nepsali, aby nám nezpůsobili potíže. Jen občas, obvykle po nějakém prostředníkovi, nám přišla nějaká zpráva, a někdy vzácně i dopis, to byla veliká sláva. Pepa se dostal až do Austrálie a později dělal doktora na Nové Guinei v Papui. Babička mu také psávala - dopis na západ se nemohl házet do schránky, musel se na poště předat otevřený a úřednice měla povinnost ho zkontrolovat. Obvykle jen  řekla "zalepte si to" a převzala ho.Ale říkalo se, že cenzura funguje svědomitě, dopisy na západ prý jsou prosvíceny a přísně kontrolovány.
Pepa byl úspěšný, měl dva doktoráty, vystudoval medicínu a přírodní vědy, studoval na Sorbonně. ( Na koleji měl tenkrát spolubydlícího Belgičana, který, ač studoval ve Francii, Francouze nenáviděl a snad proto se dal k fašistům - že byli proti Francii. Získal významné postavení na Gestapu, a za války působil v Praze. Tak se stalo, že měl Pepa na Gestapu dobrého známého, a když bylo třeba, mohl této známosti využít, věřím že i v prospěch někoho zatčeného.) 
Pepův život byl velmi dobrodružný a vydal by na román - bohužel nebyl Pepa nadán touhou cokoli zapsat. 

Evženek byl naše Mařenka, říkávala babička, a chtěla tím říct, že její druhý syn byl mírný a hodný jako holčička. Vyprávěla se příhoda, jak když byli kluci malí, Pepa navedl Evženka, aby se zavřel na záchodě, což se mu povedlo, ale otevřít už se nedovedl. Tehdy Pepa jásal, bušil na dveře a vítězoslavně křičel :"Jsou tam myši, jsou tam myši!" Evženek uvnitř křičel hrůzou a navždycky si pamatoval ten strach, zřetelně tam viděl obrovskou myš, jak se jí kovově lesknou oči. 

Prohlížím si rodinnou fotografii Nešporovic rodiny - dědečka, babičky, Pepy a Evženka. Je na ní zcela jasně vidět rozdíl povah obou synů - Pepa je typ drsňáka, kterému už tenkrát koukala z očí lumpárna, a Evženek je typ chlapce úzkostlivého, snad i trochu bojácného, ale plného dobroty a mírnosti. Kde se vzaly jejich povahy, po kom dědíme své vlastnosti, kolik je tu ve hře předků? Oba jsou tak odlišní, a přesto si v čemsi podobní.  Zkoumám taky daguerrotyp na kterém je mámina prapraprabába Dorotea Czischka - a docela zřetelně vidím náznak podoby mojí mámy a dokonce i Natálky. V kolika pokoleních se ještě ta podoba projeví? Fascinuje mne dědičnost, fascinují mě lidské vlastnosti, jejich mnohotvárnost a podivuhodná seskupení v každém jedinci. Záhadná skloubení vlastností občas i nečekaných, protichůdných a odporujících si. Mnohé ani nikdy nedostanou příležitost projevit se. Někdy si myslím, že každý lidský jedinec má všechny lidské vlastnosti, že je to věc náhody, které z nich se projeví a které zůstanou navždy spící.    

Úspěch v životě považovala babička za zásadní hodnotu, velmi si přála, aby to i náš táta "někam dotáhnul". Když se měl stát profesorem, bylo to podmíněno jeho odchodem z Prahy. Měl učit na lékařské fakultě v Plzni, a s mámou rozvažovali, zda ano či ne. Být tam sám a jezdit domů jen na neděle? Tenkrát se ještě pracovalo i v sobotu. Má se celá rodina odstěhovat do Plzně? Byli jsme zakotvení v Praze, rodiče tu měli přátele, máma sestry a maminku, měli jsme tu hezké bydlení... Těžké rozhodování, nakonec se táta rozhodl zůstat v Praze. Babičku to velmi mrzelo, byla by si přála, aby její syn udělal kariéru.  

Za dob babiččina mládí se dbalo na přísnost, říkalo se že "metla vyhání děti z pekla" a přísná výchova se pokládala za jedinou cestu k úspěchu. Za časů mých rodičů se zase razily zásady přísné výchovy kojenců : nechovat, neuspávat, nekrmit v náručí, brát do ruky co nejmíň, krmit přesně podle hodin a hlavně ignorovat pláč, ten byl pokládán za zlobení, vynucování si pozornosti a vůbec za nepatřičnost, která se vymýtí jen důslednou nevšímavostí. Babička se zlobívala, když rodiče nechávali podle těchto zásad malého Evženka plakat. "To nás nedojímá," říkali, a babička jim vyčítala, že s ním nemají soucit. 
Ke starším dětem už byla babička přísnější. Nemít talent, neumět, být hloupý, to považovala za hanbu, ostatně v těch dobách se všeobecně pohrdalo mentálně retardovanými a méně nadanými dětmi. "Mladý děvče musí bejt jako vítr," napomínala mě, když jsem někde zasněná a duchem nepřítomná seděla a zírala do blba, kreslila si nebo něco psala. Zejména babičkzu zlobilo moje malování, soudila, že pro dívku se to nehodí. A co teprv něco sbírat - třeba známky, lézt po stromech, nosit kalhoty, hrát si s klukama a přebírat jejich hry a zábavy. Ani pouštění draka nepovažovala za vhodné. Pro dívku se slušelo šít na panenky, vařit - buď s dětským nádobíčkem, nebo pomáhat v kuchyni, být jako vítr a hlavně umět zpívat. Můj hudební nesluch mi velice vyčítala a já jsem samozřejmě ten odsudek přijala a ve své mysli natolik rozvedla, že jsem léta odmítala jakkoli se o zpěv pokoušet a ve škole ani kdekoliv jinde ze mne nikdo nevypáčil ani notu. Máma se pak zlobila, že nechci zpívat, a když jsem to pak přecijen zkusila, zlobila se zas - že zpívám falešně. 

Babička byla drobná, křehká, čisťounká, vždy pečlivě upravená. Chodila v černém, u krku měla bílé krajkové fiží, přišpendlené zlatou broží, opírala se o hůlčičku se stříbrnou rukojetí.  
Na léto mívala i barevné šaty, ale vždy přísného střihu, a nikdy křiklavé. K stáru byla shrbená a třásly se jí ruce, soužily ji také astmatické záchvaty. Ale nikdy si nestěžovala, vše co osud přinesl přijímala s pokorou. Náš táta k ní choval vřelé city, a i naše máma ji měla ze srdce ráda, i když občas nemínila poslouchat její připomínky a názory. Dokud ještě bydlela v Kavalírových domech, říkával jí náš táta "mumko", což bylo zkomolené "maminko", a já jsem se tomu smála. Později přešel na oslovení "bábinko". Choval se k ní vzorně, nikdy mezi nimi nepadlo zlé slovo. Tenkrát jsem to vnímala jako samozřejmost, dnes vidím, že mohou být i jiné vztahy mezi dětmi a rodiči. 
Dopoledne babička  poklízela nepořádek po snídani, který zanechala naše rodina v kuchyni, když rodiče odešli do práce a děti do školy. Posbírala naše svršky, roztroušené po bytě, a v klidu je pozašívala. Umyla hrníčky po snídani, připravila do hrnce brambory k obědu. Pečlivě pouklízela, vykonala tisíce nezbytných drobností, které nejsou nikde vidět.  Dbala na sebe, a učila nás tomu také. Pod jejím dohledem si děti musely čistit zuby. V koupelně měla svůj ručník, vždycky čistý, zatímco naše rodina měla jeden společný a čistotou nezářil, což nám nikomu nevadilo. Měla jemné bělounké vlásky, svázané do drdůlku, a chodila si do kadeřnictví nechat naondulovat vlnky nad čelem. Byla jemná a křehká jako ptáček. Dbala na čistotu a pořádek, v tom byla přísná. Zlobila se na kočky, že dělají nepořádek, a to zlobilo mně - pokládala jsem kočky za posvátné a nestrpěla jsem, aby je někdo šikanoval. (Což mi ovšem nepřekáželo v tom, abych svoji Mícu nevychovávala. Sama jsem ji trestala po libosti, ale nestrpěla jsem, aby tak činil někdo jiný.) Tichounce, odevzdaně, čekala babička na svoji smrt, občas listovala ve svojí modlitební knížce plné starodávných svatých obrázků, občas se zahleděla kamsi do neurčita. "Až já umřu ... až já tady nebudu ..." Nikdo nechtěl tyhle řeči poslouchat. Nikoho nezajímaly, zdály se nám nepatřičné a nikdo z  nás nevěděl, co na ně odpovědět. Žili jsme v přítomnosti a nic nám nebylo po starých časech a už vůbec nic jsme nechtěli slyšet o smrti. Dneska vím, že babička by si o ní ráda s někým  pohovořila, místo toho jí rodiče dobrácky okřikovali :"Ale jdi, ty máš zas nápady!"
Máma, neurotická, uhoněná, uštvaná, plná starostí skutečných i domnělých, neměla náladu ani sílu vciťovat se do pocitů starého člověka, a sama před sebou si to okřikování omlouvala péčí o babiččinu duševní pohodu. Až potom, když babička zemřela, si to vyčítala a s lítostí vzpomínala : "Měla jsem si s ní tenkrát sednout a o té smrti si s ní trochu popovídat, možná by jí to uklidnilo."
Chce-li si starý člověk popovídat o smrti, neměli by ho mladí odbývat - ale jim se do toho povídání nechce, je to příliš obtížný úkol. Říct starému člověku, že jeho život nebyl marný, že na něho budou s láskou vzpomínat, ale zůstat taktní, tu jeho smrt připustit i nepřipustit. Dětinsky v ni nevěřit a moudře dát najevo, že ta možnost tu je a jednou bude aktuální. Je to těžké - mnohem jednodušší je starého člověka odbýt : ale jdi, ty máš zas nápady! 

Babička se uměla i veselit, znala dlouhé básně o vaření - veršované recepty - " ... na to dobrý pozor dejte, všecky vzácné rodiny, že se voda vařit musí klokotem půl hodiny!" a nebo slavnou báseň Petr hrdina, kterou nám občas recitovala. Znala různé směšné historky, měla pochopení i pro absurdní humor, třeba ráda vyprávěla o tom, jak jejich kočka mluvila, jak si vylezla na pec na samý kraj, začala klimbat - a najednou se lekla : "Uha, teď bych byla spadla!" Na tom vyprávění byl roztomilý ten hlas, jakým kočka svou řeč pronesla, něco mezi lidskou řečí a kočičím zavrněním. Mívala směšné průpovídky, třeba když jsem něco hledala, nejspíš ponožku, rukavici,  nebo nějaký sešit do školy a ptala jsem se babičky "Nevidělas někde..." říkávala "Jó, dva to nesli a třetí jim vytruboval!" Když jí něco spadlo, říkávala "lež, když se ti chce", a když se děti válely po zemi "nejlepší kus nám pad". Když dítě pšouklo: "něco ti upadlo!" Když některé dítě něco rozbilo, povzdychla si : "už je ti lehčej", a na kočky hubovala: "ty sloto! vona jinam neumí, než do pokoje!" Po dobrém jídle pronášela : "to jsem si štrejchla!" a nebo: "nebylo mi nic a je mi lepší." Když jsme měli na něco velkou chuť, naložili si plný talíř a nemohli to pak dojíst: "Máš větší oči než žaludek!" Když jsme něco jíst nechtěli : "Te tróbo, to je to néjlepči!" Když byla bouřka, říkávala:  "Pámbíček se hněvá." Když jsem něco šila a navlíkla jsem si dlouhou nit - abych si uspořila práci - pronášela babička rčení : "Dlouhá nitka - líná dívka", to "dívka" vyslovovala žertem "díftka". A zlobívala se : "Co sis to vzala za jehlu? Takovej kopáč!" Když se jí něco zdálo ne moc chytré : "To je hloupý, až to bučí!" Když jsem potahovala : "Vysmrkej se, abys dál viděla!" Někdy si dělala legraci ze svého stáří a se zvláštním rytmem odříkávala: "Bába - babka - babička - babetka - babourec!" s důrazem na to BOU. Upletla mi krásný tlustý svetr a říkala mu "amundsen". Kočce říkala "ty sloto!" a hubovala, že jinam neumí, než do pokoje. Ale někdy něžně přednesla :"Přede kočička přede, a tichý hovor vede."
A jednou dokonce vyprávěla, kterak kdysi dávno na jakési výstavě byla u jednoho obrazu cedulka "ZAPRDÁNO". S mírným despektem ke své dávné dětinské naivitě líčila, jak se tomu s děvčatama mohly uchechtat. Trochu jsem žasla : to už tenkrát, za babiččina mládí, to jest v pravěku, docházelo ke směšným omylům, ba dokonce jaksi neslušným - a už tenkrát se jim dívky smály? 

Když jsme večer v kuchyni sedávali kolem stolu, vyprávěla někdy babička o svém dětství. Tenkrát, panečku, musely děti jinak poslouchat své rodiče, ne jako dneska. Co řekl tatínek, to bylo svatý. K jídlu se dělával masa jenom kousek, a dostával ho jen tatínek, protože pracoval a všechny živil. "A za mejch mladejch let si hrávaly holky jinak, kdepak aby si hrály na Indiány nebo na Araby a vyráběly si koně. My jsme si s holčičkama hrály takhle : panenky jsme posadily na vozík, že jako pojedou na svatbu. Vyparádily jsme ženicha a nevěstu, a jedeme. A teďka se vozejk zvrhnul, všecko se nám to vysypalo. Tak honem k doktorovi... a šily jsme na panenky a hrály jsme si na kupce a na vaření ... ale aby holky lezly po stromech, to za mejch mladejch let nebejvalo."    
Jako dospívající dívka byla naše babička poslaná "na handl". To se tenkrát dělalo, že si česká a německá rodina vyměnily mezi sebou přibližně stejně staré dítě, aby se naučily jazyk. babička vyprávěla veselé historky o tom, jak bylo těžké žít najednou v německém prostředí, jít na nákup a nepoplést to, jak se učila vařit německá jídla, jak ve škole zápolila s učením.   

Někdy babička žádala . "Podívej se prosímtě na teploměr, kolik je venku stupňů - ale Reomíra, ne toho Celsiána." (Tenkrát se ještě vyráběly teploměry s dvojí stupnicí.) Někde ještě užívala staré míry. Ale vážila a měřila už na deka a na metry. Možná jí loty, kvintlíky ani lokte nebyly cizí, v jejích starých receptech se ještě občas loty vyskytly, a její maminka, babička Kryštofková, ještě na loty vážila. Mám je po ní schované - krásný předmět, jednotlivá mosazná závaží mají tvary mističek a vkládají se do sebe.

Nade všecko zbožňovala vnuka Evženka. Máma tak trošku s trpkostí vzpomínala, že ho pojmenovala Evžen jí pro radost, i když se jí to jméno nelíbilo, a jak už dneska nikdo prarodičům pro radost svoje dítě nepojmenuje. Lidi si dávají jména jaká chtějí a na přání prarodičů neberou ohledy. (Ale Jana Tesařová ještě chudák musela poslechnout, ač chtěla mít Alici, na přání jejích rodičů to musela být druhá Jana.) Naše máma chtěla prosadit, aby se Evženova druhá dcera jmenovala Noemi. "Já bych si to tak přála..." a cítila se dotčena, že jí nevyhověli a pojmenovali ji Natálie. 

Já jsem tenkrát na Evženka žárlila, ale dneska si říkám, díkybohu, že babičce ke konci života bylo dopřáno prožít takové štěstí. Evženek byl její sluníčko, zlatovlasé, kudrnaté, veselé. Když byl miminko, ležel na kuchyňském gauči, babička seděla vedle něj, něco zašívala, občas ho poplácala po stehýnkách a libovala si : "To jsou kejtičky!" Když potom vyrůstal, byl dítě chytré a vyspělé, při tom nezáludné, milé, dobrácké, přátelské a citově založené. Byl požehnáním pro naši rodinu, jaká by to byla škoda, kdyby se nenarodil - a přesto prý plánovaný nebyl. Myslím, že máma byla tenkrát dosti zoufalá, jednou mi řekla o strašlivé starosti která ji tíží, a žádala mě, abych se modlila. Jindy šla po ulici a plakala... Nikdy to nepochopím - jak může někdo nechtít dítě, ale máma byla z žen, které toužily dělat svoji profesi a děti jí to ztěžovaly. Měla odpor k hospodyňskému údělu, jakousi nechuť k ženskosti, mrzelo ji, že má dcery, a když už měla holky, jaksi je aspoň předělávala na kluky. Tak nakonec toho vytouženého kluka měla, a byla potom  šťastná, že ho má. A babička s ní. 

Babička v dobách svého mládí bývala žena pevných zásad, dbala na správnost všeho konání, na poctivost a život podle desatera. V jejím mládí se dívkám nějaké vyvádění nebo životní experimentování netrpělo. Studovat tenkrát dívky nemohly, do zaměstnání ženy nechodily. Od malička byly vedeny k píli, k domácnosti, ke spořádanosti, ke vzornosti. Vzorná dcera, vzorná manželka, vzorná hospodyně, vzorná matka, takový byl ideál ženy a taková chtěla být i naše babička. Provdala se za Josefa Nešpora ze Dvorců, a v manželství příliš šťastná nebyla. Josef Nešpor byl asi trochu podivín, ale babičku nikdy nenapadlo, že mezi manželi by mohl být jiný vztah než láska. O svém tatínkovi náš táta nikdy příliš nemluvil, říkal jen, že to byl přísný pán, jen jednou mi svěřil, že u nich doma nebylo mnoho pohody, rodiče že spolu často nemluvili, mlčelo se mnoho dní. On i Pepa byli vždycky na straně maminky. Mojí mámě zas babička svěřila, že jí její muž dělával žárlivecké scény - ona neměla na milostné pletky jediné pomyšlení - ale manžel ji neustále podezříval. Přesto potom ve svých deníčcích, které si psávala, když už byla vdova, na svého muže vzpomínala s láskou, jak se sluší a patří, a těšila se na shledání na onom světě. Dědeček byl vzorem pečlivého úředníka rakouské monarchie, poctivého, spolehlivého, přísného k sobě i podřízeným, pracovitého a skromného. Vše co poctivou prací vydělal, patřilo rodině, pro sebe nechtěl nic. O rodinu se staral vzorně, ale v té rodině vystupoval jako přísný a nesmlouvavý despota. Ta známá a dnes tak opovrhovaná předpotopní "hlava rodiny". Bydleli na Vinohradech ve Wenzigově ulici č.14. Dědeček byl vrchní finanční rada, vzorný úředník rakouského mocnářství. Navenek byli spořádaná rodina. Velice šetřili, aby mohli synům postavit na Spořilově rodinné domky. Synové byli jejich pýcha, oba dobře studovali.

Oba spořilovské domky obsadil  Pepa. Zřídil si tu ordinaci bohatě vybavenou, měl na příklad i rentgen. Na zahrádce vybudoval bazén, měl tu skleník s palmama. Šuškalo se o tom, že tu  pořádal jakési podezřelé zábavy a mejdany, zval sem spořilovské paničky a filmovou kamerou je natáčel v choulostivých situacích. To všechno vím jen z narážek šeptem pronesených, konkrétního neřekl nikdo nic. Jen naše máma po letech, když byly trable s Ivanou, prohlašovala, že spořilovský domek je prokletý. Když Pepa s Liduškou emigrovali, někdy v roce 1948, zabavil oba domky stát. Bydleli tu komunisti Kotrlí,  příbuzní Zdeňka Nejedlého, se kterými se táta dohadoval, aby mu z jeho domku platili nájem, ale nikdy od nich neuviděl ani korunu. Jen ukradli vše, co tu po Pepovi zůstalo. Později byly v obou domcích zřízeny jesle,  vše bylo přizpůsobeno jejich provozu, z bazénu bylo uděláno brouzdaliště, z haly v přízemí byla kuchyň s obřím kotlem. V roce 1968, v období Pražského jara, byl po dlouhých soudech, peripetiích a tahanicích tátovi jeho domek vrácen - ve zcela zdevastovaném stavu. V tom roce se vdávala f a tak se tam s Vaškem nastěhovali. Tenkrát, v dobách naprostého nedostatku bytů a naprosté nemožnosti získat bydlení, to bylo neslýchané terno. Získat hned po svatbě domeček, sice zdevastovaný, ale prázdný - to byla věc skoro neslýchaná. Pepův domek byl na prodej, a táta měl dokonce předkupní právo. Nabízel tu možnost Mirkovi - nechtěl-li by prodat činžáček na Proseku, nehezký a nevyhovující, kde jsme měli jen podkrovní pokojíček o rozloze 11 metrů,  a žít na Spřilově. Já bych to byla brala, ale Mirek zásadně odmítnul. Prý by si tu jeho máti neměla s kým popovídat (na Proseku byla se všemi sousedy rozhádaná a nepovídala si taky s nikým). Spíš nechtěl Mirek být blízko naší rodiny, bylo by vidět na jeho domácí násilí. Na Proseku mě měl pod palcem, a věděl, že tam mu všecko projde, že si stěžovat nebudu, příliš jsem se za to týrání styděla. Ostatně by mi to nikdo nevěřil. Ale tady, v těsném sousedství se Sokolovými, by to mohl někdo z naší rodiny vidět na vlastní oči. Takže nakonec Pepův domek skoro zadarmo dostali komunisti Dražilovi.       

Občas, když jsem psala třeba doma slohové cvičení a táta mi s ním radil, odmítala jsem používat jeho obratů a chtěla jsem použít obraty svoje, ne tak spisovatelské, možná hloupé, ale podle mne přijatelnější, protože školsky osvědčené. Táta to bral s nadhledem a nostalgickým úsměvem: "Nic si z toho nedělej, to já když jsem byl malej a tatínek mi pomáhal se slohem, trval pořád na slově VBRZKU. V každé slohové práci muselo být aspoň troje VBRZKU a mně to připadalo archaické a VBRZKŮM jsem se bránil a byl z toho brečtivý spor."
Když jsem s tátou ještě před svou svatbou hovořila o Mirkovi, svěřila jsem se, že má divného a despotického otce, zlého podivína. Bála jsem se, nebude-li Mirek po něm. "Ono to může fungovat i jako odstrašující příklad," řekl mi táta, protože u něj to tak fungovalo. (U Mirka bohužel ne.)

Babička dbala na to, aby se žilo provždy správně. Jedním z příkazů bylo, že nože a nůžky musíme nosit za zády - kdybychom upadli, nevrazíme si je do břicha, a babička znala mnoho historek o vypíchnutých očích a zmrzačených lidech. I osvojila jsem si bohulibý zvyk nosit ostré předměty za zády - a velmi mě to obtěžovalo. Zjistila jsem, že člověk s rukou za zády je mnohem víc náchylný k upadnutí. Časem jsem přišla na to, že nůžky lze nosit i normálně, a že to je úžasná úleva, dodnes si libuju to pohodlí. Možná, že mnoho dobře míněných rad i Božích přikázání na jedné straně vede k dobrému a jinde zas napomáhá nedobrému, že bychom měli vždycky zvažovat, kdy zákon přísně dodržet a kdy se stává kontraproduktivním. 

Babička také dbala na čistotu češtiny. Ještě jí nebyly tak vzdáleny doby obrozenecké, kdy se čeština křísila a hrozilo, že už se nevzkřísí. "U nás doma, když jsem byla malá, tak každý kdo řekl německé slovo, musel dát do kasičky krejcar." "Zavedeme to u nás taky!" rozhodly jsme my s Ivanou. A tak se pro příště už nesmělo říkat šuple, špunt, kredenc, turecká fangle, flaška, sichrhajcka, tepich, šnuptychl, špajs, furt, ausgerechnet, nemlich ... a mnoho jiného. V kredenci - pardon - příborníku byla škatulka - pardon - krabička s vystřiženým otvorem a kdo se dopustil germanizmu, platil korunu. Zvlášť dětem se to líbilo, ta radost, když jsme přistihli někoho z dospělých, jak mu uklouzlo ohavné německé slovo a k našemu jásotu musel zaplatit. My děti ovšem taky někdy, a nerady, ale dospělí se zapomínali častěji. "Furt a furt ti to řikákm, abys to nedělala," láteřila máma na Ivanu, "a ty to furt děláš!" Ivanka se líbezně usmála a šibalským hláskem pronesla : "Mámo, tři koruny!"  
Dodnes mám pocit nepatřičnosti, slyším-li germanizmus, a dodnes se je snažím neříkat. Ale myslím si, že jazyk má právo jít svou cestou, tak jako si řeka hledá koryto, tu nanese kus břehu a tam zas vezme kus ostrova. Někdy se ta ohavná slova řeknou snadněji a jsou pádnější, šuple se líp šoupe, zatíco zásuvka drhne. Čeština je živý jazyk a nemůžem bědovat nad tím, že se mění, kdybychom vnímali změny jako prznění jazyka, mluvili bychom dodnes staročeštinou nebo praslovanštinou. I slova jadrná mají svoje místo, jsou-li řečena pravými ústy v pravý čas. Jak praví Werich : "Sprostota není na jazyku, sprostota je v duši."  Také se říká, že jako botanik nezná nějaké správné či nesprávné rostliny, neexistují v jazyce správná nebo nesprávná slova..

Po svém přistěhování k nám se babička pokoušela zavést v naší rodině trochu lad a kázeň. Udělala pořádek v krabici se šitím, srovnala hrníčky v kredenci, vydrhla záchod. Do polic kredence - vlastně příborníku - zavěsila vyšívané cokničky - s tím ale u mámy narazila. Máma byla zásadně proti zbytečným ozdobám. I jinde se střetávaly jejich názory, ale nikdy nepřerostly ve zlou hádku, odbývaly se napůl v legraci a napůl v přátelském hudrování. Máma s babičkou se měly rády, a babička byla moudrá žena - seznala, že máma je generál a nedá si poroučet a v míru ustoupila. Byla to koneckonců domácnost mámina a ne její. Ale snažila se být užitečná do poslední chvíle, kdy už sotva stála na nohou, a pořád pracovala. Máma se zase tak v dobrém zlobila, proč si neodpočne, a honila ji od práce, ať si na chvíli sedne.  
Babička byla přísná i k sobě, byla zbožná, ne tak bigotní jako babička Roháčová, ale přikázání dodržovala, a v pátek nejedla nejen maso, ale i bonbóny, aby si půst trochu zpřísnila. Dbala na řádné chování vnoučat, na pořádek, na čistotu, vždy se snažila být vzornou hospodyní. Později, když už byla zkrušená nemocemi a stářím, ji její přísnost přešla - pokorně a tichounce přijímala péči mých rodičů a podvolovala se jejich rozhodnutím. Měli ji rádi, táta samozřejmě jako syn i jako člověk mimořádně citově založený, máma, ač osoba velitelská, výbušná a nesnášející jiné názory než svoje, byla krom toho nadána i schopností vášnivého citu, takže ač s babičkou v mnohém nesouhlasila a mívala s ní spory, ji při tom velice milovala. Oba o babičku něžně pečovali, láskyplně se o ni starali a zapojili všechen svůj medicínský um, aby jí ulevili od potíží a nemocí. Svědomitě sháněli lékařské kapacity, aby ji k nám přišly čas od času vyšetřit. Jednou jsem musela večer čekat u branky na pana profesora Syllabu - to proto, že to byla osoba velice vážená a bylo by neuctivé nechat ji v ulici hledat naše číslo a potom ji nechat kráčet od branky k vile bez doprovodu. Teta Jiřinka se uctivě podivovala : "I Syllabu jste babičce pozvali, no né - to já Cvočka na takové osobnosti nemám naučeného!" (Cvoček byla maminka tety Jiřinky, paní Kateřina Michlová.) 
Když už babička nevycházela, navštěvoval ji občas důstojný pán, vyzpovídal ji a podal svaté přijímání. "Co ty můžeš mít za hříchy," dobromyslně si z ní rodiče utahovali. Babička vyprávěla, o čem s ní vedl velebný pán řeč, a že se jí vyptával, jak vychází s mladými a neubližují-li jí. "Říkala jsem mu po pravdě, že vztahy jsou dobré," oznamovala babička spokojeně. "Chudák babička, musela lhát velebnýmu pánovi!" dělali si zas rodiče legraci. Proč by neměly být vztahy dobré, myslela jsem si. Copak je to možné, aby nebyly? 

Babička se k nám přistěhovala koncen čtyřicátých let, mysím že roku 1948. Opustila byt v Kavalírových domech, tuším že v tom měli prsty komunisti - začínala bytová nouze a babička žila v bytě sama. Měla sice podnájemníka, ale i tak na ni tlačili. Nestěhovala se daleko. Nábytek jí odvezli náklaďákem, sama si nesla v tašce jen svou Panenku Marii. To byla porcelánová soška Panny Marie Lurdské, asi tak půlmetrová, stála v babiččině starém bytě i potom v jejím pokoji u nás na zvláštním stolečku, obklopená houfem  váz, sklenic, džbánečků, váziček a lampiček. S oblibou jsem potom nosívala ze zahrady květiny, abych Panence Marii vytvářela  výzdobu. Bylo to nádherné zakončení horkého letního dne, po divokých hrách s dětmi Tesařovými, natrhat večer na zahradě všecko co kvetlo, a do všech těch váz a váziček dát nějakou kytku. Dopředu ty drobné a nízké, větší po stranách, a nejvíc se mi líbilo, když jsem za záda panenky Marie umístila několik listů kapradí - to jsme si s babičkou libovaly, že je jako v háječku. Hladila jsem bosýma nohama babiččin měkký koberec s vysokým vlasem, bylo to příjemné po celodenním běhání po zahradě, a bylo příjemné zakončit den takovou tichou vážnou činností a rozjímáním. 

Vracela jsem se z hodiny klavíru a nesla si Beyerovku pod paží, když jsem uviděla před vraty  náklaďák, ze kterého skládali babiččin nábytek a stěhovali ho k nám do vily. Babička sledovala vše s trochou obav, ale vše dobře dopadlo a táta jí v jejím pokoji rozestavěl nábytek pokud možno tak, jak to měla v pokoji svého dosavadního bydlení. Panenku Marii si přenesla sama. U okna proutěný stolek s křesílkem, v rohu pokoje pianino. Na posteli spousta polštářů - babička musela ve spaní spíš sedět než ležet, trápilo ji astma. Občas i ve dne. Lapala po dechu : "Ne - mu - žu - dej - chat!" Třaslavýma rukama rozbalila v papírku zabalený, tak jako se dřív skládaly dopisy, prášek Felsol a vysypala si ho do úst. Pak ho hned musela zapít sklenicí vody. "Jak to chutná?" vyzvídala jsem. Babička mi dala olíznout zbytek prášku, který ulpěl na papírku. Brrr, něco tak hořkého jsem v životě neokusila : "Jak si to můžeš jen tak sypat do pusy?" "Musím, holčičko, musím."

Babička s sebou přinesla i spoustu kuchyňského zařízení a náčiní - mnoho věcí u nás teď bylo dvojmo - a tak se to starší, babiččino, vyhodilo. Tenkrát ho nikdo za starožitné ani cenné nepokládal. Nejvíc lituju toho souboru záchovek a kořenek, byly na nich vymalované krajiny, patřila k nim i nádoba na ocet a olej a krásný kameninový váleček na nudle, taky malovaný. Na všem byla modrá krajinka, na každém předmětu jiná. V babiččině starém bytě to bylo všechno symetricky vystaveno na policích kredence, váleček byl zavěšen uprostřed, bylo to velmi krásné, ale do naší kuchyně se to nevešlo. Máma nebyla přítelem zbytečných ozdob, kuchyňské náčiní měla v nelásce, a koření odmítala. Když studovala medicínu, panovaly názory, že kořenit je nezdravé. A mámu hlavně nebavilo vařit a mít parádní kuchyň. Nevím, kam celý ten kuchyňský soubor zmizel, asi do popelnice, máma vzala na milost jen dvě kořenky - dneska je mám já a miluju je.  
Babička vařila ráda a dobře. Byla pečlivá, měla hospodyňskou náturu, a za jejího mládí pro ženu jiná možnost uplatnění nebyla. S výchovou dcer v naší rodině příliš nesouhlasila, nebyly jsme vedeny k domácnosti, nebyla nám vštěpovaná láska k vaření ani domácká pečlivost.
. "Ale babičko, kdo by se s tím dneska dělal," dobrácky hubovala máma, když babička chtěla strojit jakýsi pracný pokrm a pečlivě ho zdobit. "Dneska je jiná doba, dneska se musí domácnost dělat šup šup levou zadní." Jaképak španělské ptáčky, máma hodila kus hovězího do hrnce a uvařila ho vcelku. Kdo by se krájel s plátkama a plnil je bůhvíčím, zabaloval a potom ještě pracně dusil - to už dneska nikdo nedělá. Dřív na to možná hospodyně měly čas, ale dneska, když jsou zaměstnané? "Tohle za mejch mladejch let nebejvalo," posteskla si babička, když viděla, jak vnučky nejsou drženy u domácích prací a mají divné zájmy - já třeba jsem si přála k narozeninám mikroskop, navíc jsem ráda kreslila, s dětma jsem si hrála na Araby na poušti a vyráběla jsem si koně z hůlky. Ale do výchovy babička mámě nemluvila, povzdychla si a brala svět, jaký je. "Dneska holky choděj študovat, už doma nezůstávají, domácnost není jejich záliba," hájila nás máma. Později ale neustále láteřila, že je celá domácnost jen na ní, že má dcery k ničemu. To už tu babička nebyla, my s Ivanou jsme byly dospívající klackové a vůbec nás nezajímalo, jak prát, uklízet či vařit. Zdrhaly jsme z domova a máma jen křičela a křičela. Že nic neděláme, že nic neumíme, že jiné holky už si dělají všecko samy a nás aby pořád někdo obsluhoval ... Neustále poukazovala na jiné holky, jak je na ně spolehnutí, jak už všecko zastanou, jak jsou rozumné, dospělé a pracovité, umějí uvařit, postarají se ...že je k tomu někdo musí vést, to už máma neviděla. Raději si nakonec dělala všechno sama, uspěchaně, nervózně, v chvatu a za neustálého zlobení. 

V babiččině pokoji bylo jakoby zakleto devatenácté století. Ke spojovacím dveřím mezi našimi pokoji a babiččiným pokojem postavili z obou stran skříň, aby měla babička víc soukromí. Babiččina skříň byla veliká, z tmavého dřeva, s vyřezávanými ozdobami, a v ní mnoho fochů, přihrádek a šuplátek s tajuplnými krabičkami plnými svatých obrázků, památek,  vyšívaných kapesníčků, modlitbiček a zajímavostí. Ve všem vzorný pořádek, vše čisťoučké a provoněné levandulí a mýdlem. V jedné krabici byl závoj a uschlé růže. Na připojeném lístku stálo připsáno babiččinou rukou : "Květiny z mé svatby - prosím do mé rakve." (Dali jí je tam.) V rohu pokoje stála postel, stejně bytelná jako skříň, kterou neuměl nikdo jiný ustlat než babička sama - když jí náhodou ustlala služebná, hudrala babička, že to není postel, ale bouda. Byla tu veliká spousta polštářů. Přes den byly polštáře i deky umně složené, přes postel byl přetažen parádní mušelínový přehoz a na něm uprostřed oválný polštářek s výšivkou a volánkama, vše bylo velmi krásné a starobylé. Nad postelí visel veliký obraz Krista od kyšperského malíře Umlaufa, po babiččině smrti ho rodiče věnovali kyšperskému kostelu. Na nočním stolku modlitební knížka a bible, kam si po starém způsobu zapisovala na první prázdné stránky klíčové životní události - jen jedinou strohou větou -  (Dne 3.června 1903 narodil se nám zdravý chlapec, při křtu sv. dostal jméno Josef...)  Na komodě byly sloupkové hodiny a nad nimi na zdi portréty jejích rodičů, Františka a Anny Kryštofkových, také od malíře Umlaufa. Ty zas věnovali rodiče kyšperskému muzeu, dnes tam prababiččin portrét visí vystaven. Na secesním květinovém stolku měla babička milovanou palmičku, kterou jí náš táta kdysi přivezl z Balkánu.
Nábytek vesměs tmavý, těžký, vyřezávaný a bytelný, v útrobách skříně ve vzorném pořádku uložené prádlo a mezi ním i památky na mládí a minulý život, pro nás vzdálený a už jakoby pohádkový, ale pro babičku stále reálný, jenom tak trochu vylisovaný jako čtyřlístek v modlitební knížce. U okna byl proutěný stolek s proutěným křeslem, tady babička sedávala a šila, šití měla uložené v krásné proutěné kazetě s polštářkem na jehly zevnitř na víku a se spoustou přihrádek a chlívečků na nitě, knoflíky a různé starodávné šicí potřeby. Bavilo mě přehrabovat se v těch starobylých věcičkách z dob, kdy se šilo převážně doma, a ženy trávily šitím dlouhé hodiny. V rohu u dveří stálo pianino, a to bylo zdrojem mých muk. Babička rozhodla, že se budu učit hrát, pokládala to za vhodné vzdělání pro dívku. Sama hudbu milovala a nechápala, jak někoho může hudba netěšit. Mně ale hudba  nešla, neměla jsem sebemenší vlohy. Chodila jsem na hodiny k paní Šťastné, babiččině bývalé sousedce v Kavalírových domech. Byla to paní známá svojí bujarou veselostí, žádná upjatá přísná profesorka, ale osoba samá legrace. Když jsem se učila do osnovy kreslit noty, říkala jim "vochechulky". Občas se smíchem napodobovala můj neobratný způsob hraní a moje nehudební gesta. Učila jsem se podle "Beyerovky", tehdy populární školy hry klavírní. Hraní mi příliš nešlo a paní Šťastná i přes své jméno a svou humornou náturu ze mne bývala nešťastná. Je pravda, že po čase cepování jsem uměla docela bez chyby zahrát z Beyerovky několik písniček a s babičkou čtyřručně jednoduché skladbičky, za což jsem tajně sama sebe obdivovala, a také mi klavír umožnil přebrnkávat si Ježkovy písničky, ale přesto jsem to nucení k muzice vždycky trpce okňourala, ovyčítala a okušnila: "Proč mě nutíte do něčeho, co mi nejde, proč mě nedáte učit kreslit?"   
Hodinám klavíru se mezi holkama říkalo "chodit na klimpr" a začínalo se "bajerovkou", tenkrát to byla asi jediná začátečnická škola, všechny spolužačky které do klimpru chodily se odborně bavívaly o tom zdali již bajerovku přehrály, a co budou hrát dál. (Musím s hanbou přiznat, že já jsem ji nikdy nepřehrála.) Po hodině jsem chodívala navštívit babičku, dokud bydlela v Kavalírových domech, a předváděla jsem jí, co už umím zahrát. Mnoho toho nebylo, hraní mi šlo pomalu. Ale babička měla radost - snad ze mne přecijen něco bude. Hudbu pokládala za důležitou součást dívčího vzdělání - zato moje kreslení příliš neschvalovala.
Je pravda, že po krutém úsilí ze mne babička s paní Šťastnou cosi vykřesaly, nakonec jsem k jakémusi hraní dospěla a dokonce nastal okamžik, kdy jsme hrály jednoduché skladby s babičkou čtyřručně. To už babička bydlela s námi, dohlížela na mne a cvičila se mnou. Ale nikdy jsem v tom hraní nenalezla to pravé zalíbení. Někdy hrávala babička sama, měla veliký štos not, hudbu měla ráda a měla pro ni smysl. Já ne - já jsem neměla sluch a hudba mi nic neříkala.  
Jednou mě ale napadlo, že napíšu skladbu. Přistoupila jsem k tomuto úkonu velmi originálním a v dějinách hudby zcela ojedinělým způsobem : kreslila jsem vochechulky do notové osnovy tak, aby vytvářely zajímavá uskupení a pěkné souměrné ornamenty. O melodii tu jaksi nešlo, pouze o účin výtvarný. Dílo jsem hrdě nadepsal MOJE SKLADBA a co čert nechtěl, zapomněla jsem ji u Beyerovky a svého oficiálního notového sešitu. Takže si jí paní Šťastná všimla a vesele se zasmála. Hned si sedla ke klavíru a začala hrát. Obě jsme byly zděšeny i  pobaveny tím, jak strašlivě to znělo. 
Ale jinak moje hraní nemělo velký progres. Znova a znova jsem brečela, že bych se chtěla učit kreslit. Babička namítala, že pro holku se to nehodí, ale máma, trochu vedená osvíceností a trochu snahou oponovat babičce, nakonec uznala, že mám pravdu." Proč by se nemohla učit kreslit?" S hodinami klavíru se skoncovalo a máma sehnala hodiny kreslení u malířky Milady Marešové. Byla to známá Holubových a také Marty Tomanové. Sice prý komunistka, ale jinak jemná a kultivovaná paní. Za Němců byla zavřená, napsala o tom zážitku knihu "Weldheimská idyla", osvobodili ji ruští vojáci. Takovým lidem se jejich levičáctví odpouštělo. Marta sice žertem říkala "Ta bude jednou viset", ale paní Marešová se nikterak v politice neangažovala a nikomu neublížila. Myslím, že padesátá léta nesla těžce, nebyla typem té správné tvrdé soudružky. Byla to jemná, křehká a kultivovaná dáma, maloučko bohémka, lehce aristokratického chování, a její příklon ke komunizmu byl nesen v tomto duchu. Nikoli pro kariéru a peníze, ale z touhy po spravedlivém světě. Možná se v ní ozýval salónní komunizmus z předválečných časů, taková lehká výstřednost zajímavé dámy. Ilustrovala knížky poetickými a sladce tajemnými obrázky, třeba Indické pohádky. Jindy ale i knížky pokrokového zaměření, třeba Zápotockého Barunku.
Její byt voněl olejovými barvami, na stojanech stály rozpracované obrazy, na velkých stolech ležely kazety s barvami a štosy papírů, škic a návrhů k ilustracím. Stály tu veliké džbány plné "kytic" ze štětců, a v bohatých knihovnách byly spousty uměleckých publikací. Panovalo zde ticho, klid a tvůrčí atmosféra. Chodil sem kreslit ještě její synovec, zadala nám úkol, obvykle kreslení podle modelu, sama si pak sedla ke své práci. Občas za ní přišla nějaká návštěva, osobnosti ze světa umění a kultury, maďarský básník se dal portrétovat s růží v ústech, jindy zas paní Teinitzerová si nechávala dělat návrh na gobelin. Dostala státní cenu a chtěla si splnit dávný sen - dělat gobelin s biblickým námětem podle miniatury z románského kodexu. 
Chovala se velmi bezprostředně až výstředně, proslula výrokem "...to je hezké - a co to má být?" když si prohlížela můj obrázek. Nad kartonem návrhu pro ni tleskala rukama a radostně poskakovala.
Paní Marešová byla ke mně velmi laskavá a jednou prý se o mně vyjádřila, že mám neobyčejné nadání. Její byt v Petřínské 10 dýchal mírem a pohodou, hodiny strávené nad prací byly plné radostného a klidného úsilí. Když jsem se potom dostala na střední školu, nabádala mě teta Inka, že by se slušelo se u ní ohlásit a oznámit jí, že její vyučování nevyznělo doztracena a nebylo nadarmo. Zcela jsem uznávala, že bych to měla udělat, ale byla jsem lempl, a zůstalo jen u dobrých úmyslů. 

Hlavní slovo měla doma máma - jednak proto, že byla rozený generál, a také proto, že babička moudře uznala, že snacha je tu paní domu. Nehádaly se, měly se rády i při mnoha různých názorech. Občas zazněl zvýšený hlas - ale jaksi v dobrém. Babička se občas zlobívala, že se nám dětem moc povoluje, že se příliš dbá na naše přání, a taky že s každým zakašláním hned musíme do postele a kolem každého bolení žaludku se hned dělá aféra - to že za jejích mladých let si rodiče takových hloupostí nevšímali. "No, a taky jak to dopadlo!" zlobila se máma a připomínala, kolik umíralo dřív dětí. 

Oobčas se babička na mámu zlobívala, když máma nesvětila neděli a dovolila si dělat nějakou domácí práci. Máma si na plotně vyvařila prádlo, nenápadně ho odnesla do koupelny a cosi tam kutila - a už babička rozhořčeně napomínala : "Co tam dělá, holči? Ona v neděli pere? Neví, že je to hřích?" "Ale kdy to mám teda dělat," hájila se stejně rozhořčeně máma. "Já to vyprat musím, mně nic jinýho nezbejvá. Světit neděli si mohly dovolit hospodyně v dobách, kdy nemusely do zaměstnání!"

Paní Blažková říkávala, že my na těch Hřebenkách jsme jedna velká vesnice. Vskutku, lidé se tu všichni znali, o každém se vědělo, mnohé dámy si rády smlsly na drbech. Nejvíc lidí asi znala naše máma, možná taky švadlena paní Kalábová, která chodila šít do rodin. A nebo paní Blažková, společensky aktivní, všudypřítomná, vše jakoby ze zákulisí sledující a vždy ochotná zasáhnout do děje. 
Lidé mého dětství odcházeli tiše a pozvolna v dobách, kdy jsem měla spoustu svých starostí a neměla jsem chuť ani náladu se trudit čímsi vzdáleným, co se mě už netýkalo. Už jsem dávno nebydlela ve Švédské, a když mi máma řekla o tom, že ten a ten zemřel, už jsem jen tak naoko povinně zatruchlila, ale zdálo se mi, že už jsem jinde a že nemusím oplakávat někoho, koho jsem léta neviděla. Až teprv dneska, kdy už jsem stará, si na ně postupně vzpomínám, na všechny ty obyvatele Švédské ulice, které máma tak důvěrně znala a které jsme denně potkávali, a najednou mi chybí, ti lidé včerejška. Teď najednou jsem tím člověkem včerejška já. Co asi tamten - a tamta - co onen - všichni už odešli, nikdo ze starých obyvatel Švédské už nežije, už jsou tam docela jiní lidé, a Švédská už není tou starou Švédskou. Kdo z těch nových obyvatel dneska ví, že tu býval pan holič Endal, pan drogista Kopecký, pan obuvník Komín, pan zelinář Stejskal... 

Čas od času máma usoudila, že by zas mohla pozvat paní Kalábovou, naši domácí švadlenu. Domluvila s ní termín, vytáhla ze skříní různé látky a vyzvala mne a Ivanu, abychom si vymyslely, co si chceme dát ušít, a sama se také rozhodla něco si pořídit. Nám s Ivanou bylo oblékání fuk. Zpočátku, když jsem byla malá, rozhodovala to za mne máma. Tehdy mne velice zlobilo zkoušení šatů, a vůbec jsem nic nového nechtěla. Později jsem sem tam měla svůj názor, obvykle jsem chtěla to, co nosí ostatní holky. Paní Kalábová k nám chodila celá léta, potom už šila i na moji Lucinku. Přišla brzy ráno, přinesla balík módních časopisů, nechtěla žádné občerstvení, žádné zdržování, hned se hrnula do šití. Prohlídla si připravené látky a vyslechla si, co a jak si z nich představujeme. Obvykle jsme si myslely, že z tohoto kousku budou šaty a ještě zbyde na blůzu a na šáteček... paní Kalábová nás trochu usměrnila, a pustila se do práce. Rozložila šicí stroj, připravila si svoje potřeby - hlavně nůžky byly cenné, nesměly spadnout na zem a nesměl se s nimi stříhat papír. Máma sundala se stolu ubrus a přinesla kafe, ale paní Kalábová se nezdržovala, upila jen v rychlosti jeden lok, a už se pouštěla do příprav. Rozkládala látky po stole, na ně pokládala papírové střihy, obkeslovala je křídou, občas si mezi prací lokla kávy. Naše míry měla, ale přesto si nás opět přeměřila, zkušenými hmaty měřila šíři zad, obvod v pase, délku rukávů - a jen si psala čísla, to mne udivovalo, že si pamatuje, co znamenají. Balík módních časopisů, už trochu ohmataných, položila na gauč a já jsem si k nim hned sedla. V časopise Žena a móda mne ani tak nezajímaly obrázky šatů,  jako spíš poslední stránky, pojednávající o ženských problémech všeobecně. Odborníci odpovídali na dotazy čtenářek, kterak si udržet štíhlou linii, má-li žena v těhotenství kojit, co jsou křečové žíly a není-li nezdravé koupání v přírodě v šestinedělí. Dokud jsem byla malá holka, lapala jsem kusé vědomosti ze zakázaného světa vdaných žen a pídila se po poučení v otázkách manželského života, toho zde ale bylo poskrovnu. Časopisy bývaly tenkrát mravné a zdrženlivé. Pak jsem si také prohlídla i módu, příliš mne nezajímala, jen jsem žasla, kterak na těch obrázcích umějí ženy elegantně kráčet, postavit se do ladných póz a být vznešené a důstojné. Tohle se já nikdy nenaučím. Paní Kalábová zatím krejčovskou křídou obkreslila na látku díly střihu a pak se s odvahou a rozhodností pouštěla do závažného úkonu. "Budeme stříhat," řekla teta Mářa, která k nám přicházela, aby tu byla ku pomoci, a celá zvážněla úctou. "Teď nikdo nerušte, paní Kalábová bude stříhat." My s Ivanou jsme umlkly a s mírným strachem přihlížely. Osudový okamžik. Paní Kalábová vážně a s klidem, s rozhodností podepřenou letitými zkušenostmi, opírala jednu z čelistí nůžek o stůl a s elegancí i sebejistotou jimi projížděla látkou. Deska stolu rezonovala svým osobitým hlasem, nůžky kroužily v daných křivkách, v celém úkonu bylo cosi odvěkého a bezpečného. Takhle se správně bere život do ruky. Kdyby se stříhlo špatně - ó běda, to by bylo zle - ale to se stát nemůže. Nůžky hovořily svojí ostrou a pevnou řečí a z látky náhle vyvstaly podivné kusy v podobě záhadných obrazců a tvarů. Paní Kalábová je umně sestavila a sešpendlila a pokud jsme my s Ivanou mezitím odešly po svých, byly jsme přivolány ke zkoušení. Více či méně ochotně jsme strpěly, aby na nás bylo torzo oděvu posazeno, paní Kalábová držela špendlíky mezi zuby a obezřetně jimi poopravovala svoje dílo. "Tak, teď pozor, pevně zavřít oči," a polotovar plný špendlíků nám byl přetažen přes hlavu. Teď se bude stehovat. K tomu nastoupili všichni, kdo měli dvě ruce, rychle navlékali do jehel stehovací nitě a podávali je paní Kalábové, která jimi bleskurychle polotovar oděvu sešívala. S neúnavnou hbitostí si brala jednu jehlu za druhou, my ostatní sotva stačili navlékat. Pak nové zkoušení a dolaďování detailů. Padaly výrazy jako léga, paspulka, sámek, patička, klopička, záševek, a mnohé jiné. Ta léga zlobila Ivanu, měla odpor k afektovaným termínům z ženského světa. Ivana vůbec neměla ráda mnohé výrazy,  a odmítala ku příkladu jíst majonézu jen pro ten hrozný název. (František Piťha měl pro tuto slabost pochopení a říkal, že u nich na fakultě je sváděna bitva o nejstrašnější slovo, rozhoduje se o tom, zda je to "kýbl" nebo "pumpička", oba směry mají své odpůrce i přívržence a zuří mezi nimi líté spory.)  
Ale už se šilo naostro, paní Kalábová seděla u stroje, šlapala, stroj hrčel a cválal s vážností a stejnoměrně, paní Kalábová jen hbitými prsty přistrkovala látku a zručně jí otáčela. Ne jako já, když jsem si něco smolila. To jsem šlapala škobrtavě, obezřetně, nejistě, co chvíli jsem zastavila, a látku jsem při tom křečovitě žmolila s očima úzkostlivě upnutýma na poskakující jehlu. Stroj pod rukama paní Kalábové uháněl splavně a bystře, a oblečení se vylupovalo do své konečné podoby. Blížilo se poledne, dočetla jsem si v časopisech rubriky o ženských chorobách, bezbolestném porodu a šestinedělí, máma podávala oběd. Dala si na něm záležet, ale paní Kalábová se nechtěla zdržovat dlouhým jídlem. Chvatně snědla co jí bylo podáno a hned se zas pustila do práce. Měla jí dost, za den zvládla ušití několikera nových šatů a k tomu kupu oprav a přešívek. Když jsem byla starší, ráda jsem s paní Kalábovou sedávala, obšívala dírky, párala stehování nebo konala jinou méně kvalifikovanou činnost, a poslouchala její vyprávění.      
Chodila šít skoro do všech rodin na Hřebenkách a znala tisíce příhod a drbů, které s laskavostí a klidem rozebírala. Cítila jsem se vyznamenaná tou poctou, s níž jsem byla obeznámena s důvěrnostmi  všech hřebenkovských rodin, a dlouho mi trvalo, než jsem pochopila, že stejně jak vypráví u nás o rodinách svých klientek, vypráví zas u nich o zákulisí rodiny naší. A že coby švadlena věru měla dost příležitosti do něj důkladně nahlédnout. Ale nějak jí to nemám za zlé, její vyprávění nebylo nikdy zlomyslné, vždycky se neslo spíš v duchu dobrotivém, a bývala při něm pohoda. Z paní Kalábové vyzařovalo bezpečí ženského světa, který nemůže být vyveden z míry politickými zvraty ani přírodními katastrofami, který jde provždy svou neměnnou cestou. Když večer odcházela, visely na ramínku několikery nové šaty a vzbuzovaly naději, že teďka už konečně nebudu za popelku.     

Jindy zas máma usoudila, že bude nutno vymalovat. K malování se odhodlávalo i schylovalo déle, to byl zásah do běhu života drsnější, než  tiché šití.  Malování předcházely zmatky, usoužené nářky dospělých, posléze odtahování mábytku a přeměna našeho bytu v kouzelné místo a ráj dětských her. Nábytek byl soustředěn do středu místnosti, zakryt novinami a prostěradly. Sundavaly se obrazy, na zdech po nich zůstávaly světlé obdélníky a černé závojíčky pavučin. Rodiče i služebné přijímali tu spoušť s povzdechem jako nutné zlo, ale my s Ivankou jsme byly nadšeny, byt nám náhle skýtal nepřeberné možnosti her a zábav. Zejména když malíři nezvládli svou práci za jeden den a muselo se spát na gaučích, stojících uprostřed pokoje, a někdy na ně i krkolomně lézt přes jiný nábytek. Nic nebylo na svém místě, život byl vykolejený  a tím i velmi zábavný. Zajímavé bylo i sledovat malíře při práci. Ráno se dostavil mistr s pomocníkem a někdy i učedníkem, na dvoukoláku si přivezli kýble, štětky a zejména štafle, vyznačovali se bujarou veselostí, měli nádherně všemi barvami zacákané montérky a haleny, na hlavy si posadili čepice z novin. Uměli chodit na štaflích a při tom si hvízdat, s tím by mohli vystupovat v cirkuse, myslela jsem. Oškrábali starou malbu, vyspravili díry sádrou, a jali se natírat. Nová barva byla prasátkově růžová, sladce bleděmodrá  nebo jedovatě zelenkavá - hlavně aby byla světlá, jiná kritéria nepřicházela v úvahu. Na podklad pak nanášeli vzorek o odstín tmavší, pomocí gumových válečků. Měli několik vzorů a dali nám vybrat. Všechny byly jaksi tupé, bezduché a nudné, pustota prostá jakékoliv myšlenky. Kombinace mřížek a koleček, různě se pronikající čtverečky, někdy hvězdy nebo jakési trní s náznakem květů. My děti jsme toužily po vzorech figurálních, i byli nám  při jednom malování povoleni ptáčci, jejichž dvojice seděla na větvičce. Táta se jen divil, proč ten kýč, ale máma mávla rukou: "Když se to dětem líbí..."  
Váleček byl spolu s ještě jedním z pěnové gumy, který na něj průběžně nanášel barvu, upevněn v držáku, malíř celou konsrukci namočil do kýble s barvou, ocáknul, a potom pěkně rovně, od podlahy až nahoru kam dosáhnul, jím přejel po zdi. A zase vedle. Potom umně se štaflí nastavil malbu až téměř pod strop, kde ji zakončil vodorovnou linkou. Válečkama se malovalo po celá padesátá léta, až ke konci šedesátých přišel do módy styl "brusel" - každá stěna jinou barvou, třeba i tmavou, a bez vzorků.   
Když bylo po malování, muselo se smýčit a drhnout, to už nebylo tak zábavné, pustily se do toho máma se služebnou a pomáhat přišla i paní Raková. Nábytek se zase přišoupával ke stěnám a tehdy máma obvykle vymyslela úplně jinou sestavu a novou dispozici celého bytu, tentokrát už konečně tu pravou. A honem, než se vrátí táta, on by se tu jen pletl. Na tátu zbylo pověšení obrazů, bambitek, šavlí, kupeckých vah s miskami ze želvoviny, ozdobných talířů a vyřezávaného barometru. Máma se  vyjadřovala že jsou to lapače prachu, táta naopak pravil, že jsou to starožitnosti a že jsou krásné. Pro mne a Ivanku skončila poezie nádherného cikánského života a dospělí si oddychli, že skončil bkázinec a na dlouho bude pokoj. 

1943
Mezi mnohými paními na hlídání je tu také stará paní  Součková, hlídá mě společně se svými vnuky. Žijí v krásné vile v ulici Nad Výšinkou. Obývají ji celou a je krásně zařízená. Koberce na schodištích jsou připevněny mosaznými tyčemi, to mi připadá úžasné. Stolují velmi kultivovaně, mají servis a všechny talíře i všechny příbory jsou stejné, všechno je u nich jaksi vznešené. Na stůl dávají ubrus i ve všední den,  i když stolují na zahradě, a pokrmy zdobí kouskem okurky. Babička Součková je velmi laskavá a velmi obdivuje svoje vnuky. Jirka je o rok starší než já, Mireček je mladší, mají spousty hraček. Nelíbí se mi babiččin orlí nos, a tak jsem jí to hned řekla - "máš vošklivej nos". Smála se tomu a každému to vyprávěla. Snacha paní Součkové, maminka kluků, je trochu všem vzdálená. Nechodí do práce, sedí kdesi v ložnici na vycpaném pufu u zrcadla, pudruje se, zkouší nové róby, je to krasavice. Občas odejde ke kadeřníkovi, občas sedí kdesi v salónu s návštěvou a popíjí kávu. Na kluky občas pohlédne, ale jaksi z dálky, jakoby nebyli její. Skutečně, kluci víc patří babičce. Ta řídí jejich výchovu a všecko kolem nich obstarává sama. Hrála jsem si tu ráda, bylo tu všechno velmi bohaté, přepychové, dokonalé. Vila, zahrada, laskavá babička, i ty kupy hraček. Jednou mě napadla chytrá myšlenka: až se nikdo nebude dívat, strčím si nějakou hračku do kapsy, a ta potom bude moje.  A hned jsem to provedla - schovala jsem si do kapsy malé autíčko a kus voskové pastelky. Cítila jsem se skvěle. Doma jsem svou kořist pyšně ukázala mámě: hle, jak jsem šikovná! Máma se zachovala tentokrát geniálně. Žádný křik, žádné trestání ani ponižování - jen mi vlídně a moudře vysvětlila, že tohle se nedělá - co když to teď bude Jiříček hledat - a bude mu to líto? To mě nenapadlo. Asi má máma pravdu. Při příští návštěvě jsem autíčko i pastelku nenápadně zamíchala zpátky mezi Jirkovy hračky.   

Školky za mého dětství příliš rozšířené nebyly, matky byly většinou s dětmi doma, jen málo žen bylo zaměstnaných. Moje máma byla vyjímka. Přesto jsme jednou na procházce s paní Přecechtělovou zašly až kamsi na Klamovku a tam jsme cosi jako školku viděly. Plotem jsme nahlédly do zahrádky, děti byly zrovna venku, všecky stejně oblečené, a hlídaly je ledově přísné sestry. Toto zařízení mě vyděsilo, připadalo mi jako kriminál. Tam asi musí děti poslouchat a dojídat. Trnula jsem hrůzou, aby někoho nenapadlo mě tam dávat. Nejvíc mě vyděsilo to stejné oblečení - děti tam přestanou být samy sebou, musejí stejně myslet a stejně se chovat, ztrácejí svoji duši, stávají se částí jakéhosi nestvůrného celku. Nijak jsem si to odbornými termíny neformulovala, ale už tenkrát mi bylo jasné, že stejným oblíkáním ztrácejí děti svou identitu. Přesto jsem pak měla snahu svoje děti stejně oblíkat. Líbilo se mi to. Ale Lucinka protestovala: "Já nechci bejt stejně oblečená jako Petřík, já chci bejt sama svá."      

1943
Moje nejrannější dětství bylo poznamenáno válkou - ale musím přiznat, že nikoli nešťastně. Žilo se tiše, skromně, nenápadně, a lidé silně vnímali pravé hodnoty.Přikrčeně přežívali v očekávání konce války, nikdo se nikam neštval, žádná vidina blahobytu nekazila lidem prožívání přítomnosti. Snad tenkrát víc tíhli k sobě, pocit ohrožení je stmeloval. Schýlili hlavy a utekli se do pomyslného bezpečí svých domovů za zatemněnými okny, kolem kuchyňského stolu pod stahovací lampou, u kachlových kamen.  
Ráda vzpomínám na ty Vánoce, kdy jsem stěží dosáhla bradou nad stůl, a viděla odspodu ten hrozen skleniček, které se střetly při přípitku. "Abysme se za rok zase sešli," říkali, a nebyla to fráze. Měli skleněného ptáčka a každý rok mu psali na bříško inkoustem letopočet. Už měl bříško skoro popsané. Kde je kousek místa? Napsali 1943, za rok 1944, ještě tu trochu místa je. Snad už příští rok bude konec války.
Myslí si o mně, že asi mnoho nechápu, ale vlastně vycítím všechno. Široká rodina se sešla o Štědrém dnu ve zvláštní atmosféře ohrožení, chudoby a sounáležitosti, okolnosti ji stmelily do pevného svazku. Možná venku za zatemněnými okny a zamčenými dveřmi číhalo nebezpečí, také nebylo uhlí a potravin bylo málo, ale doma bylo tento den teplo a na stůl sneseny všechny lahůdky, které bylo možno získat. Ještě pořád všichni žijeme, jakoby zaznívalo z každé věty. Ještě jsme tu všichni, a to je hlavní. Lidé víc tíhli k sobě, snad si i víc odpouštěli, a velmi dobře věděli, co je na světě nejdůležitější. Pro tuto slavnostní chvíli odložili své věčné nářky, ukryli úzkost a upjali se k naději. Žádný nedostatek jsem nevnímala - snad že mi jídlo bylo lhostejné, snad že se rodičům přecijen podařilo nějaké lepší jídlo sehnat. Ty předimenzované a hektické svátky třetího tisíciletí s hojností všeho a se záplavou předmětů mi připadají mnohem smutnější než tenkrát ty válečné. Čím je štěstí ohroženější, tím víc ho vnímáme. Čím je život skromnější, tím víc dá vyniknout skutečnému štěstí. 
Ještě jsem byla jedináček, a mezi celou společností jediné dítě. Když se stmívalo a já jsem se nemohla dočkat nadílky, poradili mi, abych se dívala z okna, že uvidím možná Ježíška. A taky že jsem ho viděla - jel po sněhu na sáňkách, naložených balíčky, ty saně zářily a oslnivě se třpytily, odlétaly od toho zjevení jiskřičky jak od prskavek. Saně jely chvíli po zemi, pak  se zjevení vzneslo do výšky a mířilo jakoby k našim oknům, zazářilo, a náhle zmizelo. A potom už se ozvalo zvonění a šli jsme ke stromečku. Všichni všechny obdarovali jak nejlépe uměli, babičky podělily rodinu pletenými rukavicemi, já jsem dostala pár válečných, ubohoučkých a těžce sháněných hraček a zdály se mi být skvělé, strýc Pepa který na to měl, dával dary luxusní, drahé a zbytečné. Rodiče od něj dostali prcelánovou sovu v životní velikosti, sedící na větvi. Mne trochu mrzelo, že není barevná, ale jinak jsem jí byla okouzlená a umanula jsem si, že s ní chci spát v posteli. Splnili mi to, vzpomínám si, že sůva byla studená, tvrdá a těžká, ale šťastně jsem ji objímala a usínala jsem velmi blaženě. Říkala jsem jí "sůvan", potom stávala na skříni.
Válečný nedostatek mě netrápil. Móda mě nezajímala, nedostatek jídla mne nesužoval, protože mi jídlo bylo utrpením. Hračky, které jsem měla, mi docela stačily. Netoužila jsem po ničem. To jediné, co mi asi chybělo, byla klidná maminka, se kterou bych mohla prožívat den za dnem v poklidu a pohodě. Ale to vím až dneska. Mámin křik a Květinu nechuť ke své osobě jsem vnímala jako normální součást života, jako důsledek mé špatnosti a tudíž věci oprávněné, neměla jsem pocit, že se mi snad mi něčeho  zásadního nedostává. Strašily mne jen sirény, ventilátory a ty děsné škubánky, čas od času očkování, jinak jsem prožívala dny šťastně.  
Z kuchyně jsem občas utíkala Květě do pokoje. "Co tam zas provádíš - na nic tam nesahej - cos tam zas vzala ..." Vnímám samu sebe jako bytost nežádoucí, na obtíž jsoucí a zlobící co to dá. Nikterak jsem se proto nelitovala, chápala jsem tuto situaci jako normální stav a svědomitě jsem činila zadost svým povinnostem - zlobení, obtěžování, neposlouchání, vzdorování a říkání toho, co se neříká. Následné výprasky byly nutným završením normálního běhu věcí. Nelze to změnit. Toto je můj úděl a ten musím plnit, a údělem Květy je moji vzpurnost lámat. Jiná varianta není. 

"Cos to řekla? Opakuj to!" hřímala Květa ze svých nadoblačných výšin. Ponížit se a zopakovat? Zůstat hrdá a mlčet? Výsledek bude týž. Jsem nenapravitelný spratek, v šedé flanelové kacabajce, s hlavou oholenou proti vším, v ponuré kuchyni s lepkavými škubánky, s umolousaným králíčkem, ukoptěný, zarytý, zašprajcovaný, umanutý a provždy špatný. Zlobivý, nehodný, nepolepšitelný, sám proti světu - ale jistý si tím, že to nelze změnit. Nevnímám to jako příkoří, vnímám to jako normální běh světa. Tak to je a nelze na tom nic měnit.
Čas od času došlo na výprask a velký řev, Květa mě zavřela do svého pokojíku, dokud nepřestanu. To byla chvíle velkého mocného bratříčka - přišel, vyptal se co mi zas udělali, a slíbil, že jim dá. Jak? to nevím, to byla jeho věc.

Co je to ta válka? Tlustá obluda, která se pořád válí? Hubená obluda, která žije na střechách a dává houkat svým sirénám? Tuším, že žere lidi, kdesi daleko, ale co když doleze k nám? Raději nedomýšlet. Dospělí jaksi nechtějí nic vysvětlovat. Neřeknou mi ani, proč ta smutná stará paní musí nosit na kabátě žlutou hvězdu. Nějak to tuším, možná i přesně vím, ale beze slov. Paní jde pokorně, aby zabrala co nejmíň místa na chodníku, aby budila co nejméně pozornosti. Opírá se o hůlčičku, ve tváři má strach a současně tichou hrdost, kterou jí propůjčuje její čisté svědomí : já nepatřím k těm, kdo mrzačí národy a ničí svět. Hledí plaše, odevzdaně, a s jakýmsi smutkem a nadpozemským klidem - kolik toho říká těma tmavýma očima - dodnes jsem to všecko nevyčetla - dodnes ji vidím a ona se dodnes na mne dívá. Pořád jí něco zůstávám dlužná.

Když jsem byla o něco větší, nemusela už Květa zabezpečovat kuchyňské dveře černou kličkou, ale naopak mě posílala na zahradu - "jdi mi z vlny do bavny - jdi si někam hrát".
Paní Přecechtělová neměla právě službu, a tak jsem odešla na zahradu a bloumala jsem tam od ničeho k ničemu. Vzpomínám si, jak mi učarovaly ty obří staré stromy. Vnímala jsem je trochu jako živé bytosti, s rukama stále zdviženýma, bez možnosti pohybu a přecházení, ale přesto klidně si žijící a spokojené. Za větru i trochu mluvily - o čem si asi povídají? Pokoušela jsem se s nimi navázat kontakt - ale stromy jaksi nejevily zájem. Vědí o mně? Vidí mne? 
Celý svět byl obydlen tajemnými bytostmi, které si myslely, že o nich nevím, protože jsou dobře schované. Ale já o nich vím dobře. 
Chodím a přemýšlím. Jak zmapovat život? Jak určit běh času? Jak vědět, co bylo dřív a co později? Musím si stanovit nějaký pevný bod a potom si jenom říkat : to bylo předtím, to bylo potom, to bylo dlouho předtím ...
Je-li Bůh všemohoucí, může změnit minulost? A je-li minulost nezměnitelná, není daná a neměnná i budoucnost? Zdá se, že není, já se teďka můžu docela svobodně rozhodnout, kam půjdu - ale rozhodnu se vskutku svobodně? Člověk není nikdy oproštěn od vlivů a působení. Hlavou mi vrtají problémy nesmyslné, ale zřetelně dané - jak se jimi nezaobírat?
Proč se děje právě toto a proč ne něco jiného? Jak můžu běh věcí ovlivnit? Co se stane když udělám to a ne ono? Jaký řetěz příčin a důsledků to vyvolá? Sedím třeba na proutěné markýze v předsíni a filozoficky dumám. Co se stane, když zůstanu sedět - co když slezu a půjdu do kuchyně - a nebo do pokoje ... Z kuchyně vyjde Květa. "Co tu prosimtě děláš?" "Já chci vědět, co bude, když tu budu sedět - a co by bylo, kdybych tu neseděla," pokouším se objasnit svůj problém. 
"No co by bylo, esli budeš zlobit, dostaneš na zadek!" Květě nelze nic vysvětlit.
Ani máma není ochotna mě poslouchat. "To jsou hlouposti, kdybys radši dělala něco rozumného." Nikomu nelze nic vysvětlit. Znám příliš málo slov na to, abych jimi postihla vše, co mi táhne hlavou. A příliš málo mne chtějí poslouchat. Dětské myšlení obvykle předbíhá možnost vyjádření. Mámě se nikdy nezdám dost rozumná, dost velká, vyspělá, chytrá, šikovná. "Podívej se, jak už si Jeníček sám obouvá boty! A jak už sám chodí nakupovat! Ten jistě nemyslí na hlouposti!" Ale při tom mě máma jaksi v té hlouposti umělě udržuje. Myslí za mne, všecko dělá za mne, pokládá mne za miminko, závislé, zaostalé a malé. Podívej se na jiné děti - jak už umí to a ono, chodí samy po ulici, umějí se oblékat, vědí kde co mají - a tebe abych pořád vodila, uklízela po tobě, krmila tě, uspávala ... snad to mámě dělá dobře, že může bědovat a stěžovat si. Ke všemu jsem pořád nemocná. Máma chodí po ulici a pláče : "Modlete se za našeho Dorlíka," prosí známé, které potkává. "Náš Dorlík stůně, je to s ním zlé..." Máma byla zoufalá a tak trošku se jí v tom zoufalství líbilo. Ten "Dorlík", to byla další hrůza. Mluvilo se o mně v mužském rodě, jakobych byla kluk. Strašně jsem se za to styděla. Navíc mi oholili hlavu a oblékali mě do tepláků a šedivých kabátků ... vznešená dáma jsem být nechtěla, ale nepovedený kluk a divný tvor taky ne.
Za války prý neexistuje dětské nechutenství - ale já to potvrdit nemohu. Snad že rodiče dělali co mohli, aby pro mne nějaké jídlo sehnali - na černém trhu prý se leccos dalo koupit (ale na šmelinu prý byl trest smrti) - snad že mi přilepšovali ze svých přídělů, měla jsem vždy dojem, že jídla je dost, jen je odporné. Snad za druhé války tak neselhalo zásobování jako za první, kdy jídlo vskutku nebylo. Teď bylo jídla až moc, zdálo se mi, zejména škubánků. Dodnes si vzpomínám na tu hrůzu, když přede mne Květa položila talíř s obědem. Nastala hodina utrpení. Dloubala jsem lžicí do pokrmu a nemohla jsem se odhodlat k pozření jediného sousta. "Tak jez," hartusila Květa, "tobě to na tom talíři přibejvá!" Paní Přecechtělová pronášela průpovídku "Až to sníš, něco zvíš!" Nikdy jsem nic nezvěděla, patrně proto, že jsem nikdy žádné jídlo nedojedla. Byly i jiné donucovací prostředky : "Když nebudeš jíst, neporosteš." To bude sice blbé, ale nějak s tím žít půjde. Horší byla výhružka, že mne sebere strážník, toho jsem se dost bála. Strážník stával ve Švédské u podloubí, byl mohutné postavy a na hlavě měl helmu. Procházela jsem tudy se staženým hrdélkem a pevně jsem se držela paní Přecechtělové za ruku, doufaje, že strážník nic nepozná a paní Přecechtělová to neřekne. Nejlepší recept ovšem vymyslela teta Lída - s polepšovnou a trnitým prutem. Věřila jsem, že v polepšovnách vskutku mají tlusté trnité pruty, hned vedle rákosek a jiných výchovných prostředků, a těmi že vpravují vzpurným chovancům do krku nechutné pokrmy.     

Dumám : proč se děje toto a ne cosi jiného? Jak ovlivnit budoucnost? Pro co se rozhodnout? Mám vejít do těchto dveří a nebo do jiných? Mám zůstat sedět? Sedím v předsíni na koši pod zrcadlem a jdu všem na nervy.
Jindy mě napadlo, že vymyslím novou barvu. Takovou, jakou nikdo nezná. Jasnou, určitou, zářivou a čistou barvu, jakou ještě nikdy nikdo neviděl. Nějaká přeci ještě musí existovat! Pokouším se představit si ji, ale žádná mě nenapadá. Zkouším ji namíchat z vodových barviček. Po usilovné práci mi nakonec vychází hnědofialová - jednak není nová, a navíc je ošklivá. Jak jen to Pánbůh dělal, když barvy vymýšlel - přijít tomu tak na kloub a vynajít ještě nějakou! Základních barev je podle mne velmi málo. 
Přemýšlím o Bohu. Říkají, že je všemohoucí. Je-li tomu tak, co kdyby stvořil ještě jednoho Boha, mnohem mocnějšího, než je sám? Ale stačilo by, kdyby učinil, aby jedno jabko a dvě jabka bylo pět jablek, to by přeci nebylo tak těžké. Proč to neudělá? A mohl by stvořit dvě zcela identické lidské bytosti? Jistěže mohl. Jaké by to bylo, mít zcela shodného dvojníka? Myslel by si totéž co já, mluvili bychom oba najednou, to bychom si vlastně nemohli povídat! 
Kdyby byl můj dvojník stejný, musel by mít stejný osud jako já, musel by prožívat totéž co já a 
naše těla by musela zaujímat stejný prostor, možná tedy, že v mojí osobě dlí ještě jedna stejná osoba, proč ne dvě, nebo proč ne rovnou nekonečno?
Květa uklízí, vaří, pere, pečuje o malou Ivanku, leští kliky Sidolem, a vůbec jí nezáleží na tom, co by Pánbůh mohl a proč to neudělá. Pokouším se o podobných problémech zapříst rozhovor, ale nesetkávám se s pochopením. Jak to, že tak zásadní věci Květě neleží na srdci? "Běž si hrát a nezlob," a myslí na to, že ještě musí dneska vyžehlit a pak ke Komínovi pro boty, dneska měly být podražené, aby mi nezavřel, snad to do šesti stihnu. A na mandl a do čistírny. "Nemel hlouposti a běž si na zahradu." Ani máma nemá náladu bavit se o nesmyslech. Přiběhla z ordinace, protože v čekárně zrovna nebyli pacienti, trošku se rozhlídla po kuchyni, co by mohla honem udělat, ale už zas kráčí někdo po cestě nahoru k vile a míří do čekárny, tak ještě rychle přebalí Ivanku a už zas běží do ordinace. 
Bloumám chvílema po bytě a chvílema po zahradě, moje úvahy bují jak popínavá rostlina. Pakliže nebyly dány spolehlivé důkazy o existenci světa, jak víme, že existuje? Naše smysly nejsou směrodatné. To co vidíme a slyšíme nemusí ve skutečnosti vůbec existovat. Možná jsem jen já a moje vědomí, to co vnímám není, jsem sama ve vesmíru, kromě mne není nic, vše co vidím je jen zdání. Sedím na pískovišti, nabírám lopatkou písek, a dumám, existuje-li nezávisle na mně a nebo pouze v mé představě. Cítím se osaměle, možná jsem docela sama ve vesmíru, který ani neexistuje. Nic není, jen já - a možná ani já. Možná něco je - ale proč právě je to, co je - a ne něco jiného? Čím to, že jsem právě teď a právě tady? Kdo to rozhodl? Bůh? Boha jsem neměla příliš v lásce. Říkali mi, že trestá. V duchu jsem ho častovala nadávkami.  Moje náboženství se trochu podobalo modloslužbě pohanů. Cítila jsem cosi vyššího nad sebou, ale nebyl to křesťanský Bůh, ztělesnění dobra a lásky. Byly to duše stromů, mraky, hlasy země, síly tajemné, nepříliš přátelské. Kdybych byla něco věděla o přinášení obětí, asi by mi ta myšlenka nebyla cizí. Rozhodují o nás duše stromů?
Trpím pocitem osamění a opuštěnosti. Někdy se mi zdá, že jsem sama ve vesmíru, který možná ani neexistuje, který se mi jen zdá. Bojuju jakýsi boj předem prohraný - ale s kým? Je-li Bůh a je-li ďábel, jsou proti mně. 
Na světě není nikdo, s kým bych mohla o problémech jsoucna pohovořit. Každý pokus zavést na tyto problémy řeč končil okřiknutím, abych si šla hrát a nemluvila hlouposti. Jaké hlouposti? Vždyť to jsou zásadní věci. Třeba - co by bylo, kdyby vůbec nic nebylo? To byla hrozná představa. Nic může existovat jen jako protiklad něčeho - kdyby nebylo nic, tak by nebylo ani to nic! Nebylo by ani to prázdno, kterému říkáme nic. Nebyl by nikdo, kdo by si uvědomoval, že je "nic" a tak by ani nikdo nevěděl, že není nic. Nebyl by čas, nebyl by ani Bůh a nebyl by ani prázdný nekonečný prostor, protože i ten je "něco". Uvědomila jsem si, jaké je to štěstí, že něco je, že tu je svět, naše zahrada, i ty sirény a injekce v mámině ordinaci. Docela dobře se mohlo stát, že by tu místo "něčeho" bylo "nic". To by nebyla ani hrůza, protože i hrůza je něco. 
Škoda, že děti nedokážou formulovat své myšlenky. Myšlenek mají dost, chybí jim slova. Brání to v porozumění a v navázání kontaktu. Dospělí je mají za blbečky, ale ony vědí mnohem víc, než dokážou vyjádřit. Pro mnohé věci nebo jevy jsem byla nucena vytvořit si svůj název, a mnohým slovům zas dodat svůj význam. Tak třeba co jsou to ty "rokycany" o kterých se zpívá v písni o poštovském panáčkovi. Docházím k závěru, že to jsou jakési zatočené útvary, někdy volně stojící, někdy přilepené na fasádě barokního kostela. Cívka od leukoplastu je galano. Dumám nad tím, s jakými vlastnostmi daného člověka souvisí jeho křestní jméno. Domnívám se, že tu musí být nějaká spojitost. Potřebovala bych to s někým konzultovat, ale vždycky slyším jediné : "Nemluv hlouposti a jdi si hrát."

Děti mají přirozenou potřebu dedukovat, zkoumat a domýšlet. Když jsem jednou hlídala Josefku a byl u nás na návštěvě náhodou taky Pavlík, přišla bouřka a začaly padat kroupy. Náhle byl jimi pokryt celý park za domem, všude bylo bílo, tloukly do parapetu. Děti to velmi zaujalo. Při příští návštěvě se Josefka ptala : "A kdy zas budou padat kroupy? Zas až tu bude Pavlík?"

Procházím se po zahradě, obcházím vilu, zabrousím na dolní verandu a nakouknu do čekárny, sedí tu zakřiknutí a sklíčení pacienti, do sebe schoulení a vystrašení. Courám se kolem vily dozadu za prádelnu, tam kde jsou králičí kotce. Ty skýtají trochu zábavy - natrhám hrst trávy a dávám ji králíkům, kteří ji s povděkem přijímají. Králikárny mám sice zakázáno otevírat, ale tráva se špatně prostrkuje sítí, nikdo se nedívá a tak otvírám a krmím. Ale ouha, jedna králičice má mladé - malé slepé králíčky, a přestěhovala jejich hnízdo uvité ze sena a chlupů těsně k dvířkám kotce, aby byli na sluníčku. Otevřu kotec - a neštěstí! Hnízdo s králíčky vypadlo! Co teď? Nezbylo nic než řvát, spustila jsem notný křik a nářek. Přiběhla paní Raková. "Co zas provádíš? Nevíš, že králikárny nesmíš otvírat?" "Vííím," řvu. Paní Raková posbírala králíčátka a strčila je zpět. Pak se příhoda přetřásala s Květou. Zase jsem neposlouchala. Dělám jenom nezdobu.
"Kam to zas lezeš? Chceš spadnout? A jdi od těch záhonů, mám tam vysetý salát! Co to bereš do ruky, necháš to!" Květa občas vyhlédne, aby mne zkontrolovala a pak zas mizí v kuchyni. Chvíli páchám nepravosti, pak se zas zabývám úvahami. Na příklad : jak se dělá rovná čára? podle pravítka, to vím. Ale jak se udělá pravítko? Asi podle jiného pravítka. Jenomže kdo a jak udělal to úplně první pravítko na světě?
Znova se pokouším zapříst rozhovor s Květou a předkládám jí své problémy. Ale Květa nemá ani teď pro blbosti pochopení. Ani máma. "Jdi si hrát a nemluv hlouposti." Jen s tátou, když byl doma, jsem si popovídat mohla. Nezlobil se, nesmál se mi, ani se nedivil co mám za hloupé nápady. Moje problémy ho nepohoršovaly ani nerozčilovaly. Dokonce byl schopen je se mnou probírat, rozvádět a dodávat k nim zajímavá fakta. Chápal, co chci říct, i když to vyjadřuju neobratně a pro mnohé jevy neznám slovo. Možná si vzpomínal na vlastní dětství, které nepokládal za bezcenné životní období. 

Někdo by měl napsat knihu, napadá mne, kde by bylo úplně všecko. Všecko o všem, co a jak je, co je pravda, co se stalo, co lidé vědí, co  vynalezli, jak vypadá svět ... Jak asi by musela být taková kniha velká? Myslím, že obrovská. A jak tam ty vědomosti řadit? Podle abecedy? Nejspíš asi tak, že by se popsalo všecko, co se kdy stalo. Takový nejpodrobnější dějepis, o všech lidech na světě, co od nrození až do smrti dělali. Stačilo by to? Nebo existuje jiný způsob, jak popsat všecko, co je? (Ta mánie zaznamenávání mne pak pronásledovala celý život.)

Potom zas prskám, foukám, syčím, pusou vyluzuju záhadné zvuky a mám dojem, že jsou hmotné povahy. Určitě je to cosi hmatatelného a barevného. Bedlivě se dívám do zrcadla, ale ty zvuky nejsou vidět. Že bych se špatně dívala? Znova a znova zkouším vyluzovat ty pazvuky co nejhlasitěji. Stále nic nevidím, nanejvýš pootevřené rty. Asi to bude jen vzduch - ale je možné, že by vzduch uměl takto barevně promlouvat?
Z javoru napadaly na zem "nosy". Říkají mi, že jsou to semínka. Když prý se na podzim zasadí, tak na jaře vzejdou. Mám tomu věřit? Nasbírala jsem hrst nosů a na místě, kterému říkám "lev"  - je to kopeček připomínající snad při větším množství fantazie ležícího lva, tato semínka zakopu do země. Uvidíme. A ona na jaře vzešla! Ta radost, to překvapení!
Podlouhlý kopeček snad kdysi býval záhon, nyní splynul s okolním trávníkem. "Tady spí lev," vysvětlovala jsem mámě. "Hodnej lvíček," máma chápe moji hru a hladí ho po hřbetě. Jindy jsem tudy šla s Květou. "Hele, Květo, to je můj lev." "Jakej lev," mračí se Květa. "No tady leží, koukej, tady má hlavu!" "Neplácej nesmysly," zlobí se Květa.

Bloumala jsem zahradou a vymýšlela jsem si příběhy. Bývaly plné hrůz a sadizmu po vzoru některých českých pohádek z červené tlusté knihy. Vystupovala v nich krutá macecha, která týrala své nevlastní děti a jejich otci tvrdila, že to dělá z lásky. Že jen tak z nich vychová řádné lidi. Otec potom už nic nenamítal. Ta červená kniha českých pohádek mi učarovala. Zdálo se mi, že je to základ vší kultury a vzdělanosti.

Objevila jsem šilhání, je to velmi zajímavé. Obrazy se zdvojí, viděné předměty sice ztratí ostré kontury, ale zato jsou částečně průhledné. To by se mělo využít - zašilhám-li hodně silně, bude průhledné všecko kolem, uvidím třeba skrz zeď. Postavím se proti zdi a šilhám, co síly stačí. Ale zeď ne a ne stát se průhlednou. Asi šilhám málo. Pak jsem objevila zajímavý jev - obraz skutečnosti se změní, zadívám-li se nejdřív jedním okem a potom druhým. Střídám to zavírání očí jak jen to jde rychle - a svět kolem mne poskakuje. Velmi zábavné. Z toho mrkání mi potom vznikl tik. "Co to děláš?" zlobí se Květa. Marno jí něco vysvětlovat. "Co to děláš", zlobí se máma, "Hned toho nech!" Jdeme s mámou po ulici. "Co to děláš?" ptají se lidé, se kterými se máma zastaví. Máma se zlobí :"To ona má takovej zlozvyk!" Zlozvyky přibývají, najednou jich mám spoustu. Přešlapuju na místě, cukám hlavou, mrskám rukama - hrůza. Máma je ze mne utrápená a myslí si, že zlozvyků mne nejlíp zbaví neustálým okřikováním a vysvětlováním, ,jaká je to hanba. Uznávám to, ale jaksi nelze zlozvyky nekonat. Čím víc máma hubuje, tím víc mě to nutí házet hlavou, mrkat, škubat sebou, cukat ramenem. "Co to děláš?" ptají se později učitelky ve škole. "Já nevím." "Tak to nedělej!" Jim se to řekne.

Sedím na markýze v předsíni, nemám co dělat, filozofuju. Do jaké míry mohou lidé svoje činy řídit - a do jaké míry je vše předem určeno? Odkud až kam jsme ovlivněni okolnostmi - co je naše svobodná vůle? "Jdi si hrát, neseď tu!" . Cokoli udělám, bude mít nějaké následky. Vše, co se děje, je důsledkem dějů předešlých a zárodkem dějů příštích. Přítomnost, ten nekonečně malý okamžik, dělí běh věcí na dvě zásadní části: na nezměnitelnou minulost a  nejasnou budoucnost. Čas běží jako voda přes splav, ten splav, to je to "teď " - ten nekonečně malý a tak zásadní ždibíček. Sedím na markýze a dumám : mám vstoupit do pokoje nebo do kuchyně? Co ovlivním? Možná právě tím rozhodnu, zda se stane něco zásadního. Každou vteřinou ovlivňuju běh věcí. Je to strašná zodpovědnost. "Co tu sedíš, jdi si hrát a nepřekážej tady!" Ale s čím si hrát? Zajímavé věci jsou zakázané. Vím o nich, jsou ve vitríně nad gaučem. Co kdybych si přecijen něco půjčila? Je tam dalekohled, kompas, figurka Turkmena z Ruska. Chvíli skáču po matracích a pak se natáhnu do neprosklené části vitríny. Pokouším se cosi vzít, ale žuch, spadne mi na hlavu těžký dalekohled. Prchám pryč a celá se třesu leknutím. Zase jsem dělala co se nesmí - a přijde se na to. Vždycky se na to přijde. Třesu se celé dopoledne. Tato činnost měla následky neblahé.
Flinkala jsem se od ničeho k ničemu, oddávala se dětskému bandarlogismu, vůbec mne nenapadlo, že zbůhdarma utrácím čas. Nkdo tu nebyl, kdo by mne smysluplně zaměstnal nebo vedl k nějaké užitečné činnosti, něco mne učil. Hlídací paní mě pouze hlídaly, nanejvýš mi četly. Květa mě ponejvíce okřikovala. S nějakým vzděláváním se čekalo až na školu, zatím ať si dítě roste jak dříví v lese. Babičky konaly jakousi náboženskou výuku, ale dosáhly spíš jen opaku toho, co zamýšlely. Přísná a tuhá bigotnost babičky Roháčové ve mně vzbudila jakousi soukromou revoltu a zarytou vzpurnost, která se projevovala šeptáním nadávek místo slov úcty během modlení, což navozovalo pocit vítězného triumfu. Dneska si říkám - škoda těch let. 
Bloumala jsem zahradou, přiloudala jsem se do domu. Chopila jsem se jakéhosi náčiní, které dospělí používají ke svým činnostem, a jala jsem se "pracovat". Dřív či později nade mnou stanula Květa s plamenným mečem : "Co zas vyvádíš! Kdo ti to dovolil?" Nebylo na to co odpovědět. Ať řeknu co řeknu, bude to špatně. "No, kdo ti to dovolil!" Zarputile mlčím. "No, tak odpověz!" "Sama jsem si to dovolila." "Cože? Opakuj to!" Nad Květou nebylo možno zvítězit. Proč se ptá, když mi dá nakonec na zadek tak jako tak? Nikdy nic není dobře. Chápu, že jsem nežádoucí element, který je určen jen ke zlobení. Divný a zlý je svět. Divná a zlá jsem i já v tom světě. Přichází bratříček a ptá se, co mi udělali. Nechci se s ním bavit a jdu si vymýšlet sadistické příběhy. Kohosi v nich trestám - sebe? Svět?             
Trpím osamělostí a vědomím vlastní obtížnosti, jsem nežádoucí element, všem jenom na obtíž. Snad bych se měla polepšit. Ale jaksi mi to není dáno. Jsem předurčena k zlobení a není záhodno, abych na tom něco měnila. Polepšit se je věc zcela neuskutečnitelná.
Květa napatlala mosazné kliky Sidolem a nechávala ho chvíli působit, aby pak mohla kliky vyleštit. "Teď mi na to nesahej!" Ale já jsem právě teď nutně potřebovala těma dveřma projít. "Neslyšelas?" zlobí se Květa. V kuchyni má rozložené žehlení, po stole i po židlích má rozestavěny komínky úhledně složených košil, ručníků, utěrek. Nutně si potřebuju někam sednout, teď hned. Obcházím zarovnané židle. "Kam si mám sednout," ptám se mrzutě, když nikde nevidím volnou židli. "Na zadek," stejně mrzutě odsekne Květa. Pořád nějaká nevůle. Jdeme z nákupu, jedu rukou po dřevěném zábradlí u schodiště. "Nevytírej mi ten klandr," hartusí Květa. "No, teďka se podívej na ruku!" Dívám se a nic nevidím. Špína mě nechává v klidu, protože ji nevnímám, je to jeden z kapriců dospělých, výmysl určený ke ztrpčování života. 

Táta přichází domů až večer a bývá unavený z práce. Nesmím ho rušit, říká Květa. Ale táta má pro mne spiklenecký úsměv a nezdá se, že bych ho rušila. Po večeři říkají, že už jsem ubrečená a ospalá. To mne uráží, vůbec nejsem ospalá, já to musím vědět nejlíp. Proč musí malé děti chodit spát, když se jim vůbec spát nechce? Nakonec se v té postýlce chtě nechtě octnu. Před spaním mi táta vypráví pohádku. Kterou bys chtěla? Vybírám vždycky nějakou hodně dlouhou.Táta vypráví, někdy taky hraje improvizované divadýlko.  Ale teď už se musí spát. "Hezky se zachumlej, tady máš králíčka." Přitisknu Kájíčka k sobě a lámu mu uši.Chvíli také ničím rohož za postýlkou, na které jsou našity stromečky, hříbek a zajíc."Aby se ti o nich v noci mohlo zdát," říká máma. Ale v noci se mi někdy zdají zlé sny. Nejhorší je ten o useknuté ruce, která plave v potoce a chňape po mně. To se probudím s křikem, a máma přijde a utěší mne. Ráno už jsou rodiče v práci. Ležím v postýlce, čekám až mi Květa přinese snídani. Květa se snaží můj pobyt v posteli co nejvíc prodloužit, protože tak je ode mne pokoj. Sedím, piju čaj s mlíkem a olizuju máslo z chleba. Tak - chleba olízaný - co teď? Jak ten zločin zamaskovat? Schovávám olízaný krajíc pod peřinu - tam ho Květa jistě nenajde. 
Krom okolního světa, který se mi jevil jaksi roztříštěn na samé detaily a který jsem nebyla schopná vnímat uceleně, viděla jsem i mnoho věcí navíc, a ty se v té směsi jednotlivostí natolik ztratily, že byly realitou jako vše ostatní. Zlá věž se mračila čtyřmi obličeji, stromy si něco povídaly, dole na konci zahrady ležel lev, ve splachovacím zařízení sídlila divá a nebezpečná příšera, všude bylo cosi živého, někdy neškodného, jindy podezřelého. Jednou o Vánocích jsem se měla dívat z okna, neuvidím-li Ježíška, a z okna sousedního pokoje vyhazoval táta hořící prskavky. A vskutku jsem Ježíška docela zřetelně viděla. Jel na sáňkách,  ty se třpytily a zářily,bylo na nich mnoho balíčků s dárky a rozsvícený stromeček, pak se vznesly do vzduchu a blížily se k našim oknům.
Jindy zas, to bylo v Kyšperku, šli jsme se s tátou podívat na dům, kde trávíval jako malý hoch u prarodičů prázdniny. Ukazoval nám pavlač, kde měli s Pepou lanovku. Znala jsem jen tu na Petříně, a ta jezdí po zemi - myslela jsem, že ta jejich taky jezdila po zemi, někam na tu temnou půdu vedle pavlače.  Nahlédla jsem tam a zřetelně jsem viděla koleje s výhybkami, trasu vedoucí tajemnem, cosi jako strašidelnou jízdu na pouti, tahle ale nestrašila, tahle byla kouzelná.  Představovala jsem si malé vagónky, tak akorát aby se do nich vešlo malé dítě, a když jsem viděla na konci půdy zeleně problesknout okénko, usoudila jsem, že tam byla konečná stanice, a ne ledajaká, tam čeká pasažéry zaslíbená zem, ráj, eldorádo, cosi nevýslovně blaženého. Škoda škoda, říkala jsem si, že už tu ta lanovka nejezdí, ale chápu, že to je příliš dávno na to, aby zůstala zachována. Vždyť i  moje rané dětství byl už tenkrát dávnověk, natož pak tátovo.

To kouzlo dávných Vánoc, kdy jsem sotva bradou dosáhla k hraně stolu a spatřila zespoda  hrozen sklenic! Lidé byli šťastni, že jsou pohromadě, že dokonce sehnali víno, sklenice se setkaly v radostném přiťuknutí, radovali se,  že ještě stále žijí, a přání "abysme se za rok zase sešli" nebylo jen planou řečí. Přežít každý rok války, to bylo tenkrát největší štěstí.  Povedlo se. My jsme přežili všichni. Vlastně všichni ne - prababička Kryštofková zemřela v roce 1944, ne kvůli válce, ale stářím. Nám ostatním se nic nestalo. Nejkrásnější věci jsou zadarmo - ale jak křehké. Každou chvíli může přijít smršť a zničit je.  

Vzpomínám si, jak jsem pokládala za štěstí, když je rodina pohromadě.  Jednou šli před námi manželé a vezli kočárek. Zatahala jsem mámu za ruku : "Všimni si, jak jsou šťastní, jak jsou rádi, že jsou spolu!" Alespoň zezadu se tak jevili. Když jsme je míjeli, prohodila paní směrem k pánovi : "Tak já jdu zejtra k tomu zubaři..." a při pohledu zblízka na nich žádná blaženost vidět nebyla. Tvářili se docela obyčejně. Trochu mne udivilo, jak se můžou tvářit tak normálně, když by měli jásat, že jsou spolu a žijou. 

18.června 1942 - moje třetí narozeniny. V ten den objevilo Gestapo úkryt parašutistů, atentátníků na Heydricha. Schoval je páter Gorazd, později jsem se dozvěděla od přítelkyně Francky, že ji křtil. Také Áda Hamrlík z Kresleného filmu má na dopadení atentátníků vzpomínku. Šel pěšky z práce Resslovou ulicí, když tu byla náhle tato ulice uzavřená a všem náhodným chodcům poručili sednout si na zem. Tramvaje projížděly. Áda seděl na chodníku a místo strachu o život ho sužovala obava, že ho z některé tramvaje náhodou uvidí nějaký známý - ta ostuda! 
Ale já jsem prožívala svoje dětství docela klidně, až na hrůzu z houkání sirén a hučení ventilátoru, z občasného láteření naší mámy a Květy, z celé armády strašidel jimiž byla obydlena vila i zahrada, a také z paní Rakové, která přísně dbala na to, abych jí nedupala po trávě pro králíky, nechodila na angrešt (což by mě při nechutenství ani nenapadlo) a vůbec neprovedla tisíc a jednu nepřístojnost. Ale jak jsem měla nedupat po trávě, když jsem pořádně nerozeznala, kde končí cesta a začíná tráva? Angrešty se mi ošklivily tak jako všechno jídlo, ke skleněným koulím jsem se pro jistotu ani nepřiblížila.

Ve Švédské bydlela německá rodina, prý v celku normální a slušní lidé. Zvěstem o koncentrácích nevěřili, nechtěli si přiznat, že by jejich národ byl tak špatný. Až když byla popravena těhotná lékařka, která poskytla první pomoc jednomu z atentátníků, šeptali zděšeně : "To je příšerné, příšerné. Stydíme se, že jsme Němci." (To vyprávěli rodiče až po válce, sama jsem to neslyšela.)

Do mnohých rodin vnesla válka tragédii, o tom se pak s hrůzou mluvilo - šeptem, aby to neslyšely děti. Jindy se tragické události a zločiny staly problematickým výchovným prostředkem - to když nám později máma líčila příběh Lidic - aby tak zdůraznila naši špatnost. Nevzali vás maminkám, a vy přesto takhle zlobíte. Vyprávěla, jak ty děti plakaly a držely se maminek a Němci je těm maminkám stejně vzali. Čeho tím chtěla dosáhnout? Nijak výrazně jsme se s Ivankou nepolepšily. Jsem špatná, jsem velice špatná, protože ty děti tolik plakaly, ale polepšit se nedokážu... 

Lidé se pokoušeli žít tak normálně, jak se dalo. Dokonce i svatba se konala - kohosi Janatkovic známého - jejich kluci Viktor a Jajka šli za mládence a já jsem směla jít za drůžičku. Jajka byl starý jako já a později se mnou chodil do třídy, Viktor byl starší. Na forografii stojím mezi nimi, držíme se za ruce, Viktor se mračí, asi se mu jeho role nelíbí, my s Jajkou civíme jak bulíci - kolik nám dvěma bylo? Tak tři roky, nebo trochu víc. Nevěsta měla dlouhou vlečku a máma mě pobízela, ať jí jdu vlečku nést - ale nevěděla jsem, ani co je vlečka, ani kde je ta nevěsta. Máma se pak zlobila, že jsem trdlo, máma se pořád jen zlobila. Ženich měl na hlavě cylindr, to vím z fotky. Vzpomínám si, jak máma dlouho předem pro mne sháněla bílé šatečky a bílé punčocháče. Ty nesehnala, tak musela koupit podvazky a punčošky. Byla jsem velmi hrdá na toto dospělé oblečení. Do kostela se jelo v kočáře, který táhli skuteční koně, já jsem za jízdy otevírala dvířka kočáru - dodnes vidím ten kulatý knoflík, kterým bylo nutno otočit. Potom jsem se neustále vychloubala : "Heč," říkala jsem pyšně a zvedala si sukýnku, " já nemám punčocháče, já už nosím podvazky!" Po obřadu byla zas jízda kočárem a pak se šlo do jakési veliké hodovní síně, kde byly mísy chlebíčků, tehdy mě na chvíli opustilo nechutenství a začala jsem z chlebíčků ojídat vajíčka. Kdosi vzkřikl "pozor" a potom mi licoměrně vysvětloval, že to není dětem zdravé. "Tohle bude pro tebe lepší", řekli mi a dali mi do ruky pár piškotů. V té chvíli se mi nechutenství vrátilo. 
Janatkovi bydleli Nad Výšinkou v Benešově vile - byl to spíš jakýsi zámek s mnoha různými vchody a mnoha věžičkami, obrostlý psím vínem, podivuhodný a vznešený, Bylo tu mnoho bytů jako v činžáku. Někdy jsme byli pozváni k Janatkům na návštěvu nebo na loutkové divadlo. Nejvíc mě fascinovalo čistidlo na boty u vchodových dveří - noha se vsunula do jakéhosi pouzdra se soustavou kartáčů, ty se roztočily a okartáčovaly botu ze všech stran, i shora. Schodiště tu bylo jak na zámku, na zdech visely staré zbraně, Byt byl plný starožitností, Janatkovi prý byli bohatí, ale mým rodičům za léčení nikdy nezaplatili, jen stále mluvili o tom, že jim jednou darují nějakou starožitnost.

Hraček jsem z počátku moc neměla, podomácku ušitého králíka "Kájíčka" a plyšového medvěda "Máňu". Ten byl vznešený, prý ho sehnal  strýc Pepa, a z počátku jsem se ho bála. Kohouta na kolečkách, dřevěné kostky, pokojíček vyrobený z krabice, pejska s ulomenou hlavou, pak ještě kočárek, houpacího koně a později tříkolku.  Nějaká dětská leporela - škoda že je rodiče neschovali. Dodnes si pamatuju veršíky, značně hloupé. Táta měl schované kamenné Kotvovy stavebnice, s těma jsme si později skvěle vyhráli. ČVasem samozřejmě mnohé hračky přibyly, ale v raných dobách jich bylo vskutku mizivě. Ta skromnost skýtala jakési bezpečí, stálost, jistotu. Děsí mne ty spousty hraček, které mají moje vnoučata, ty bedny plné plyšáků, k nimž nelze přilnout, protože jich je tolik, ty záplavy dárků, které se navzájem ubíjejí, ty hromady věcí, kterými se bez zájmu brodí. Přiměřená skromnost dodává životu poezii, chudý má stokrát větší radost z maličkosti než milionář z nové jachty. Čím míň jsou děti zahlceny předměty, tím víc si dokážou vysnít, vymyslet, představit, tím líp si vyhrají. Čím míň má dítě hraček a čím jsou prostší, tím poetičtější má dětství. Bohužel, chudobu nelze umělě navodit. Je-li někdo bohatý, nebude záměrně usilovat o zchudnutí a nebude naschvál žít skromně - alespoň většina bohatých. Nás válka přinutila nemít - a bylo to tak trochu moje štěstí.
 
Dětem by měla některá přání zůstat nesplněná. Obdivovala jsem Tesařovic loutkové divadlo a velice jsem po takovém toužila, dodneska mám slabost pro divadýlka, prostorové obrázky a papírové skládací betlémy. Mají v sobě cosi tajemného, jsou na hranici hmatatelné trojrozměrné skutečnosti a dvojrozměrného obrázku, skutečna a neskutečna. Obrázek je pořád jen obrázek, ale divadelní scénka, byť s placatými kulisami, to už je realita, kterou lze uchopit. Svět skutečný a pohádkový se tu prolínají, neskutečno proniklo do reality. Toužila jsem po divadýlku tak, že jsem se rozhodla si nějaké vyrobit. Začala jsem loutkama. Kreslila jsem jednotlivé díly panáčků, vystřihovala je a ukládala  do krabičky. Množství trupů, hlav, rukou a nohou. Jednou je pospojuju kloubky z nití, pak ještě udělám kulisy, namaluju scény, ušiju oponu. Vše se mi jevilo jednoduše, zatím budu dělat ty loutky. Krabička se plnila, dávno jsem nevěděla, která hlava patří ke kterému tělu, ale to mi nevadilo, to jednou roztřídím, rozeberu, poskládám, pospojuju. Jen jsem se k tomu pořád jaksi nemohla odhodlat, ale nijak mě to netrudilo. Času je dost. Pak jednoho dne krabička zmizela, tak jako neustále mizelo mnoho mých počmáraných papírků a vystříhaných útvarů - a jaksi mi to ani nebylo líto. 
Ale ty nesplněné sny zůstávají krásné. Kdybych byla loutkové divadlo někdy vskutku získala, ztratilo by svůj půvab neskutečna, stalo by se obyčejnou hračkou, už by nebylo tím nedosažitelným, tajuplným a pohádkovým světem. Kdybych byla o svojí touze řekla rodičům, jistě by mi byli nějaké divadýlko opatřili, třeba ne v obchodě, třeba by ho dali udělat, na štěstí nic nevěděli a divadlo nepořídili. Zůstal mi nedosněný sen a vzpomínka plná poezie.

Moje nejmilejší hračky byli Máňa a Kájíček.
Kájíček byl jakýsi beztvarý žok, s náznaky končetin, s očima vyšitýma červenou bavlnkou, z nichž každé bylo jinak pojato. Dílem mne to udivovalo a dílem hnětlo. Jsou snad dospělí tak hloupí, že nedokážou vyšít dvě oči stejně? Nebo je v tom skryté poselství? A nebo, což je nejhorší varianta, natolik pohrdají dítětem, že jim nestojí za to dát pozor na tak zásadní věc?  Kájíček měl uši vyztužené tvrdým papírem, aby mu pěkně stály na hlavě, a každý večer, když jsem s ním usínala v postýlce, jsem ten tuhý papír lámala, až jednoho dne visely uši zplihle dolů. Na kráse to Kájíčkovi ubrat nemohlo, od počátku byl pytlovitě beztvarý a poněkud bezvýrazný. Po nějakém čase našeho spolužití se kromě zplihlých uší vyznačoval i značnou uváleností a umouněností. Jednoho dne se stalo, že jsme se s paní Přecechtělovou vrátily z procházky - a hrůza, co nevidím! Nad kamny v kuchyni visí na šňůře kájíček zabit, rozpárán, potupně svlečen z kůže, vyprán a zhanoben. Už jsem nabírala k breku, ale máma s Květou na sebe mrkly a se vší důrazností dospělých, kteří provždy mluví pravdu a nic než pravdu, se mne jaly ujišťovat, že to není on. Samozřejmě že to byl on, ale v té chvíli jsem byla ochotna uvěřit všemu a nepřijmout pravdu, která bila do očí. ( Kolikrát jsem to pak v životě zopakovala! Přijala jsem cizí, evidentně lživý názor za svůj, protože ti, kdo ho hlásali, měli nade mnou převahu, protože to ode mne požadovali, protože to byla nejschůdnější cesta jak s nimi vyjít v klidu a bez boje.) Mnohokrát mi dospělí lhali, když jsem byla dítě, většinou v mém zájmu. Mysleli, že děti jsou hloupoučké a nepoznají to. Ale děti jsou nadány telepatií a jasnozřivostí, co nemohou postihnout rozumem, to vycítí. Snadno proniknou do myslí těch, kteří je převyšují a podceňují. Večer mi dali znovuzrozeného Kájíčka do postele. Vidíš, tady ho máš. Zase byl čistý, sešitý, vycpaný, uši nově vyztužené - jen ty oči, každé jiné, zůstaly. Byl ale podivně cizí,  jaksi to nebyl on. Co ti to udělali, můj nebohý Kájíčku. Mnoho dnů trvalo, než byl opět ochočen, uválen, pomuchlán, než byly ušní výstuže polámány, než byl zas můj a než jsem naplno uvěřila, že to on vskutku je. 
Plyšový medvěd Máňa byl koupený strýcem Pepou, ten nebyl podoma sfušovaný, dokonce uměl bručet. Nejdřív prý jsem se ho bála - ale pak jsem ho velmi milovala, dlouhá léta jsem s ním spala v posteli a byl pro mne živou bytostí. Napodobovala jsem Květu, která uspávala Ivanku : "Kájíček je hodnej, už spinká, ale Máňa nechce spát."

Než jsem se naučila mluvit, komolila jsem slova a vymýšlela jsem si svá vlastní. Mistrovství holek Sokolových - Evičky a Manči - jsem nedosahovala, ty měly téměř svoji řeč, které nezasvěcený nerozuměl - třeba krajkové punčocháče byly "sklipitované". Ale i něktetré moje výrazy byly roztomilé, a v naší domácí mluvě zdomácněly. Citron byl "citóc", rukavice "hupáce", peroutka neboli mašlovačka byla "mastipátko". Cívka od leukoplasti, pocházející z máminy ordinace,kterou jsem dostala na hraní, byla "galano" - snad pro ten zvuk, když se kutálela po dřevěné podlaze verandy. Možná souvisel název s písní "Udělej kolečko, moja galanečko ..."( ta se mi zdála ale časem fádní a zpívala - či recitovala - jsem "udělej hvězdičku").

Květa neměla snadný život, od rána do večera na ní spočívala tíha celé naší domácnosti. Byla pracovitá, svůj úkol plnila zodpovědně. Nákupy, vaření, úklid, leštění mosazných klik. Já jsem pro ni byla další práce navíc, tak trochu pohroma seslaná ke ztrpčení osudu, protivný harant, neustále tropící neplechy a nepravosti. Mou výchovu konala jaksi nerada, ale i zde brala svoji roli zodpovědně a byla si vědoma své povinnosti řádně mne vycepovat. Vychovávat rovnalo se trestat. Napomínat, okřikovat, poučovat o tom co se nesmí. Chovala neustálou  nevoli a naštvanost, občas udělila výprask, občas mi mravokárným hlasem předčítala nenáviděné Broučky. Nebyla zlá, jenom jí nějak chyběly city. Když odešla, aby se provdala, služebné se u nás dost střídaly. Myslím, že mnohé nesnášely mámin věčný křik a nevychovanost nás holek, které jsme si později z nich nic nedělaly a zlobily je. Po Květě přišla Mařenka, pak mnoho dalších, už si ani všechny ty Jiřinky, Boženky a další dívky nepamatuju. Až pak zas Aničku Tonarovou, to byla taková mírná, laskavá dobrá duše. Tu jsem kdovíproč nezlobila a celý život se spolu přátelíme. A taky paní Helenu Šindelkovou, krásnou, moudrou, laskavou - a velice nešťastnou.

Vzpomínám si, jak na zdi visely portréty dědečka a babičky, tvářemi byli otočeni k sobě. Mařenka na nich utírala prach, leštila  skla, a pověsila je obráceně. Teď se dívali každý na opačnou stranu. Když to uviděl táta, smál se : "Dědeček s babičkou se pohádali!"

Z máminy ordinace jsem dostávala kromě galana na hraní občas kartónový obal od ampulek. Byli v něm vyraženi jacísi panáčkové - ale negativní, a příliš zábavy neskýtali. Asi jako leklamy, které bývaly ve schránce. Zábavnější byly pohádky, dávané dětem v drogerii. Malinká čtyřlistá knížečka, s hezkými ilustracemi a vzadu s reklamou na Ottovo mýdlo. OTTO - to byla první písmena, která jsem se naučila,  popisovala jimi kdejaký volný papír a listy v diáři Remed.
Do diáře firmy Remed jsem taky nakreslila svoji první kresbu, která něco znamenala - přesně si ji pamatuju - vláček ze saní. Sáňkování na mne učinilo velký dojem a svázané sáňky tím víc. Ve skutečnosti sice byly jen dvoje, ale já jsem je vnímala jako vlak a proto jsem saní nadělala hodně, byly ovšem poněkud zjednodušené, spíš takové hroudy, propojené čárou.

Večer jsem se modlívala "Andělíčku můj strážníčku". Trochu jsem tu modlitbičku chápala po svém a trochu jsem ji upravila. Strážníčku? Je snad andělíček nějaký strážník, který by mě mohl případně sebrat? "Opatruj mi moudušičku." Co to vlastně je, ta moudušička? "Opatruj ji ve dne v noci" - interpretovala jsem jako vedle v noci. "Od škody a od zlé moci." To jsem vyslovovala jako očkody a o zlé noci a zřejmě to mělo co dělat s očkováním. Tato prosba byla velmi na místě, očkování patřilo k nejstrašlivějším zážitkům. Poslední verš se zpěvavě zakřičel : "Duší, těló, opatruj, anďéličků - strážcé muj" a klečící tělo žuchlo s úlevou na polštář. Povinnost je za námi, sláva. 

Malý Evženek se jednou ptal : "A proč je ámen zlej?" "Proč by měl bejt zlej?" "No protože se modlíme - ale zbav nás od zlého ámen!"

Když jsem viděla po kameni běžet malinkého červeného pavoučka, myslela jsem, že z těch se vyrábí koření zvané paprika. Zajímavé je, že totéž si jako dítě myslela Veronika Margotsy, ač jsme se tenkrát dávno neznaly a žily daleko od sebe, já v Praze a ona v Bratislavě.

Od nejranějšího dětství jsem toužila být spisovatelkou, aniž bych tušila, kterak se vlastně ty knihy píší. Měla jsem zato, že je spisovatel sám tiskne tiskárničkou - písmenko po písmenku. Občas že do nich namaluje obrázek. S přibývajícím věkem mě tato moje touha trochu pustila - zjistila jsem, že je na výběr i mnoho jiných povolání. Třeba průvodčí v tramvaji. Nebo majitel obchodu, který má svoje jméno vyvedené na štítu nade dveřmi - to se mi taky líbilo. Ale aspoň jednu knihu jsem později toužila napsat. Přesně jsem věděla o čem. O člověku, který všechno zvoral. Pokazil, popletl, zvrtal. Absolutní smolař, budižkničemu, totální pitomec. Trouba, ňouma, přetrhdílo. Na co sáhne, to zpacká, kde může, tam selže. Nikdy nic neudělá aspoň trošku dobře, všechno zapomene, nikdy se mu nic nepovede. Kalamity man, komplikátor, trablmejkr, průšvihář ... A to všecko bez zlé vůle, s nejlepšími úmysly.  
Teďka takovou knihu písmenko po písmenku píšu.

Měla jsem vždycky velikou touhu spatřit jezdce na koních, tak jak se o nich psávalo v pohádkách. Kdyby tak někdy jeli Švédskou ulicí! Když jsem si hrála na zahradě a uslyšela klapot podkov, honem jsem se utíkala podívat k vratům, nejedou-li nějací krasojezdci nebo rytíři. Vyhlížela jsem jedním z otvorů ve tvaru hvězdy, vždycky to byli jen ti koně co vozili poštu, někdy pivovarští, někdy s uhlím, někdy vezli led do hospody. Jednou zase slyším klapot kopyt, jdu se dívat, předem tuším, že zas budu zklamaná. Ale co kdyby. A najednou vidím zázrak! Ulicí jede skupina jezdců na krásných elegantních koních, ti mají chocholy na hlavách a ozdobné postroje, jezdci jsou v parádních uniformách, rudých se zlatými knoflíky, prýmky a epoletami. Po boku mají šavle, a všecko se třpytí, zvoní, mihotá a září. Zírám na to zjevení a nevěřím svým očím. Tak přece! Všecko je to krásnější, než bych si uměla vymyslet. Jezdecké boty s ostruhami, parádní šňůry a střapce, klapot kopyt a cinkot ozdob. Kdo to je? Princové z pohádky? Okouzleně zírám, letitý sen se splnil, nikdy bych si nemyslela, že je to možné. Přejeli, a zmizeli. Co to bylo? Nikdy jsem se to nedozvěděla. Dneska bych řekla, že vypadali jak z operety nebo z cirkusu. Dlouho jsem na ten zázrak vzpomínala, ve vzpomínkách jsem si ho přikrašlovala, a netroufala jsem si doufat v jeho opakování. Také se víckrát nestal, ale já jsem byla vděčná i za těch pár vteřin, kdy jsem se na tu neuvěřitelnou a záhadnou krásu směla dívat. Jezdci pro mne zůstali navždy tajemní a nevysvětlení.

V neděli jsme chodívali na návštěvu k Tesřům, někdy zas oni k nám. Scházela se celá široká rodina i s tetou Mářou a babičkama, a s tetou Mářou přicházíval i Feryk, její dlouholetý nápadník. Mezi dětmi panoval jakýsi nepsaný zákon, že Feryka je nutno zlobit. Sice jsem se ho dosti bála, ale touha podráždit ho byla mocnější. Tentokrát jsme byli u Tesařů, dospělí seděli kolem stolu a pili čaj, a my děti jsme vymýšlely, co  provedeme Ferykovi.  Kolik nám  tenkrát mohlo být let? Tři - čtyři - pět - šest ? Anička měla skvělý nápad : uděláme průvod, vtrhnem do pokoje kde dospělí sedí, a budem všichni křičet : "Ferdo Mravenče! Ferdo Mravenče!", čímž ho rozzuříme. Myšlenka to byla přímo skvělá, jen mě trochu děsila troufalost tohoto smělého a nebezpečného podniku. Navíc objevila Anička v předsíni Ferykův klobouk a hodlala ho použít k provokaci. "Kdo si ho dá na hlavu?" "Já!" nadšeně se hlásila Malenka. Hned si ho také nasadila, sotva ji pod ním bylo vidět, a šla v čele průvodu. Žasla jsem nad její neslýchanou odvahou. Potom jsme vtrhli do pokoje, phrdajíce smrtí, a povykovali jsme : "Ferdo Mravenče! Ferdo Mravenče!" Dospělí vzhlédli od svých šálků čaje, provokatéři běželi kolem stolu a vykřikovali vlastizrádné heslo. Já jsem ještě hrdinně přidala : "Ty kolaborante!" aniž bych tušila, co to pěkné slovo znamená. Feryk se smál a naoko se dopálil : "Můj klobouk! No počkejte!" Chechtal se, dohonil Malenu a chytil ji do náručí. Malena vřískala, kopala drobnýma nožičkama, jásala rozkoší z vydařeného šprýmu. Hrůza mne zachvátila. Teď Feryk Malenu docela jistě zabije! Asi ji uškrtí. Na nic jsem nečekala, otočila jsem se a prchala jsem pryč, co nejdál. Nechci to vidět. Hrůzou bez sebe, pokoušela jsem se někde ukrýt a nebýt u toho. Děti v pokoji jásaly : vítězství je naše, Feryk byl jak náleží pozloben. Ale já jsem se ho bála dál, i když jsem se ke svému údivu po chvíli setkala s Malenou, živou, zdravou, veselou, pobavenou a navýsost spokojenou. 

U Tesařů na záchodě při prudkém otevření dveří vrážel klíč do zdi a časem vydrolil v omítce hlubokou díru. Holky mi vysvětlily, že v té díře bydlí čarodějnice a chce-li jít někdo na záchod, musí nejdřív naloupat ze zdi kusy malby (šlo to snadno) a těmi plátky otvor ucpat, aby čarodějnice nemohla ven. S Janou a Malenou jsme ucpávaly čarodějnici východ vždy svědomitě, pak nás ale Anička poučila, že zbytečně - čarodějnice si z takové překážky nic nedělá, řekne "čáry máry fuk" - a je to pryč. A ostatně žádná čarodějnice stejně není.  S trochou zklamání jsem si všimla, že děti Tesařovy už se přestávají čarodějnicí zaobírat, dokonce tvrdí, že už na ni nevěří. Trochu je mi z toho smutno, zdejší čarodějnice mne velmi bavila, ráda bych na ni věřila dál - ale když děti nevěří, asi vskutku nebude. Jinak jsme se na záchodě rádi zdržovali, bylo to tam zábavné, velmi se mi líbily krásné hnědé nánosy v nádržce a litovala jsem, že my u nás takové nemáme. Teta Mima nás ale velmi brzy odtud vykázala s tím, že je na záchodě špatnej vzduch. 

Jindy byli Tesařovi na návštěvě u nás. Seděli jsme na verandě, po cestě k vile jsme viděli přicházet Feryka.. "A to by se teta Mářa jmenovala Budínská, až si ji strejček Feryk vezme?" zajímala se Anička. "Pšt, o tom se nemluví," byla umlčena syknutím a přísným pohledem tety Mimy. Ale leželo  to v hlavě všem, i dospělým, i dětem. Proč si strejček Feryk už konečně tetu Mářu nevezme za ženu? Teta je pořád svobodná - její sestry už mají houf zvídavých dětí  kolem sebe, a teta pořád nic. Myslela jsem, že je asi příliš mladá a veselá na to, aby se vdávala.(Ve skutečnosti už jí bylo kolem čtyřiceti.) Vyprávěla mi, jak ji Feryk učí řídit auto, jezdili na lyže, žili vesele a sportovně. Ti ještě nejsou dost dospělí na to, aby měli rodinu, děti, starosti. Teta Mářa je plná humoru a radosti ze života, zatímco teta Mima je přísná a ustaraná. To je asi tím, že má tolik dětí. Naše máma je někdy hodná a někdy zlá - asi taky proto, že musí mít děti.

Jak to vlastně bylo? Tenkrát v těch dobách musela dívka čekat na to, až se nápadník vysloví. Mářu prý známí ujišťovali : "Ale to on si tě vezme, neboj se - podívej jenom co už ti koupil darů!  Přeci by tě teď nenechal, když spolu tak dlouho chodíte!" Ale mysleli si, že už je vskutku načase, aby se Feryk konečně vyjádřil. Nakonec se rodina usnesla, že s Ferykem někdo promluví, a byl vybrán náš táta. Tehdy se slabošský Feryk přiznal, že má známosti dvě, že by chtěl Mářu opustit a netroufá si jí to říct. Musel jí to potom sdělit náš táta. Krátce na to se Feryk oženil s onou cizí slečnou, a o svatební noci ho ranila mrtvice. Ochrnul, a nikdy už se zcela neuzdravil. Jeho žena byla hodná, neopustila ho, postarala se o něj. Když zemřel, napsala nám dopis, že ji všecko velmi mrzí a že Feryk po celou dobu, kdy s ní žil, o Máře i o Roháčovic rodině vždycky mluvil hezky. Dokonce prý prohlašoval, že to, co se mu stalo, byl trest za to, co Máře udělal.  
 
Ing Feryk Budínský byl profesor na technice a světový odborník na vibrace. Jezdil po světě zjišťovat příčiny vibrací - u lodních hřídelí nebo strojů, kdekoli, kde mohly zavinit havárii. Jednou ho volali až do Jižní Ameriky, když si tam nikdo nevěděl rady s vibracemi na nově postavené zaoceánské lodi. Poslechl prý si stroj fonendoskopem jako lékař - a závadu objevil. Světový odborník - ale v životě občanském neschopný postavit se čelem k problému. S nechutí k potížím odkládá řešení a natropí tím víc zla než přímočarým jednáním. Nepěkná imitace dobrotivosti, jak nazývá tuto vlastnost Chesterton. Navždycky veliké dítě, závislé na matce. 

Babička Roháčová a teta Heči, Ferykova maminka, bývaly zamlada přítelkyně, děti Roháčovy se s Ferykem znaly od dětství. Ferykova maminka měla prý jen jeho a říkalo se, že to byla ona, kdo ho rozmazlil. Naše máma vzpomínala, jak uměl Feryk strašně rychle běhat, že si dával i závody s jejich pejskem Myšáčkem, ale nikdy ho neporazil. 

Já jsem měla z Feryka spíš strach a později mi připadal trochu zvláštní. Když přišel na návštěvu, přinesl nám dětem takové jakési nevhodné hračky - věku i zálibám nepřiměřené. Tak špatně odhaduje dárky dětem člověk, kterému je dětský svět na hony vzdálen. Jednou se objevil, jak bývalo jeho zvykem - nečekaně, máma mu okamžitě začala svlíkat košili - "sundej to honem, já ti to vyperu - takhle přece nemůžeš chodit!" 
Po mnoha letech, když jsem likvidovala pozůstalost tety Mimy, našla jsem dopis, který psala Máře babička Roháčová - její maminka. Psala jí kamsi na hory nebo nějak tak, asiže tam teta byla s Ferykem. Hlavně bědovala, jak se o ni bojí. Jen aby se "něco" nedozvěděla - to že by ji radši viděla MRTVOU ! "...Tvoje, o Tvou dušinku se tolik strachující, maminka" - byl dopis zakončen. Když jsme si pak o tom dopise povídaly s Aničkou, jenom povzdechla : "Škoda, že se to nestalo, Mářa s Ferykem by se byli vzali a mohli být šťastní."

V létě mě babička Roháčová vozívala do Morašic. Byla to vesnice u Litomyšle, a pan farář Malý, babiččin známý, nás tam zval na svou faru. Některá léta s námi jezdila i teta Mářa, a později i malá Ivanka. Nevím, jak se pan farář s babičkou poznal - snad kdysi býval u nich na bytě - už není nikdo, koho bych se na to mohla zeptat. Pan farář byl velmi mladý, andělsky hodný, a při tom i docela veselý a snad i šťastný. Menší postavy, usměvavý, kulaťoučký, v místě svého působiště velmi vážený, ale uměl i dovádět s dětmi, měl pochopení pro každého člověka. Svoje povolání bral opravdově, lidé v Morašicích ho uctivě zdravili, byl z nejváženějších občanů, a my jakožto jeho hosté jsme požívali vážnosti s ním. Rád řídil svoje auto, měl Tatru, tenkrát zcela důstojnou, v padesátých letech to byla stařičká Tatřička, už trochu směšná, těžko sháněl náhradní díly, dneska by to byl vzácný veterán. Pan farář byl dobrota sama, částečně to bylo v jeho povaze a částečně to vyžadovala jeho profese, kterou bral jako to nejkrásnější povolání a byl  při vší skromnosti hrdý na to, že jí smí dělat čest. Sloužil mše s vážnou zodpovědností, ani sebenepatrnější pokřižování neodbyl, stále jakoby myslel na to, že je zástupcem Božím na zemi. Jakoby byl stále ve střehu, aby nepromarnil jedinou příležitost vykonat dobrý skutek, někomu potřebnému pomoci, někomu udělat radost, někoho jen slovem povzbudit. Nikdy se nezpronevěřil ani desateru, ani lidské představě o tom, jak má vypadat a jak se má chovat kněz. Vždycky, za všech okolností, zůstal ušlechtilý, moudrý a pravdivý. A při tom laskavý, usměvavý, s pochopením pro lidi nedokonalé i pro zlobivé děti.  Za války pomáhal partyzánům, po válce hrdě a statečně snášel šikanování komunistů, výslechy, vyhrožování i posměch. Spisovatel Ivanov, který se zabýval literaturou faktu, později o partyzánech, ukrytých v Morašicích, napsal, ale jméno a hlavně povolání hlavního aktéra - pana faráře Malého - vynechal. Ten nic nevyčítal, za komunistů psát pravdu nešlo. Vždycky byl pevný, klidný a smířený. Snažil se odpouštět i tam, kde to bylo nad lidské síly. Jeho koníčkem byla historie, o památkách a dějinách svého kraje věděl snad úplně všechno, jeho sypání dat a letopočtů připomínalo produkci varietního umělce, který předvádí zázračnou paměť.     
Míval mě rád, jeho laskavá povaha měla pochopení pro mou úzkostlivost a uzavřenost, pokoušel se mne rozveselit, moje nedůvěra k neznámu ho neodradila. I Ivanku měl rád, když sem později také jezdila, promíjel jí paličaté vzteklounství, kterým občas dopalovala tetu Mářu. Ivanka byla jindy dítě úsměvné a svými zlatými kudrnami si získávala sympatie snadněji než já. Byl to milý pohled na pana faráře v černé klerice, jak na chvíli nebere ohledy na důstojnost, chytí zlatovlasého andílka do náručí a roztočí se s ním, až oba výskají smíchy a od kleriky odletují černé knoflíčky.  
Babička Roháčová si pana faráře velice vážila a s velikou radostí přijímala jeho bezbřehé pohostinství. První rok jsme byly v Morašicích jen my dvě. Babička vzala po snídani zahradní lehátko, tašku s ruční prací, mne za ruku, a šly jsme si sednout do farské zahrady. Hrála jsem si s odstřižky od babiččina kroužkování, matlala jsem se bezinkama, i písek na hraní tam byl. Nic nám nechybělo. V poledne jsme se odebraly na oběd, který zatím uchystala hospodyně Františka, teta pana faráře. Vařila v tmavé klenuté kuchyni, tvářila se nerudně a přísně, sympatie k nám nechovala. Ale věděla, co se sluší a patří, pozval-li si pan farář hosty, je třeba se ukázat, a také věděla, že farská hospodyně musí dbát na křesťanskou lásku. Proto ani na okamžik nedala najevo lakotu a nevraživost, nepřestávala předstírat vlídnost a zarytě si hleděla své práce. Jen sem tam trochu víc bouchla něčím, co by se bylo dalo položit i potichu, sem tam mě přísně sjela pohledem a s nicneříkajícím výrazem sledovala, jak v nás mizí pečená holoubátka, jahody se smetanou a nejlepší ovoce z farské zahrady. Dokonce jsem i já občas jedla, a babička o tom pak psala hrdé a podrobné dopisy mámě. Bída válečných let na vesnice přecijen tolik nedolehla, na faře nouze nebyla, a paní Františka přísně pobízela, jen ať si berem, a přísně sledovala, zda nerozbíjím její nejlepší porcelán. Pan farář si ze své zamračené tety nic nedělal, zůstával stále veselý, čím víc se paní Františka škaredila, tím víc kázal vařit a nám podstrojovat. A paní Františka s lehce nesouhlasným výrazem strojila další lahůdky, o jakých se nám, zvyklým na lístkové příděly, nesnilo. Babička mne pak na jejich příkladu poučila, co je křesťanství : "Vidíš, jak se paní Františka nadře, o zvířátka se stará, co práce jí to dá - a když je vykrmí, tak je nakonec upeče pro nás. A pan farář, jak se stará o zahradu, ovoce pěstuje, očeše ho - a nakonec nám ho dá." Byla to čirá pravda, jen se občas stalo, že babiččino umravňování spíš ponoukalo ke vzdoru. Ale pan farář svou srdečností všemu vychovávání ulamoval hrot.  
Babička byla na faře šťastná. V síni na hřebíku visel klíč od kostela, babička ho směla v kteroukoliv hodinu sejmout, přejít pár kroků, otevřít si prázdný kostel a oddat se tam modlení, své vášni. Brala mne s sebou. Chvíli jsem seděla vedle babičky v lavici a sledovala, jak pro ni přestal existovat svět a ona v jakémsi tranzu rozmlouvá s Bohem. Pak jsem začala bloumat po kostele, lezla jsem po lavicích, prošmejdila jsem kdejaký kout, oblezla oltáře, jen na kazatelnu jsem si lézt nedovolila, to jsem pokládala za svatokrádežné. Jen tak na první schůdek, ale dál ne. Babička mne nevnímala, byla v jakémsi vytržení, s údivem jsem pozorovala její tvář, hledící do jiného světa. Když se konečně vrátila do reality světa vezdejšího, celá jakoby zářila, duši měla vykoupanou, i katolická přísnost z ní na chvíli opadla. Na faře se pokoušela paní Františce pomáhat v kuchyni, ale ta ji odháněla, že to není práce pro ni a ostatně že by to ani neuměla. A tak se zas vrátila ke svým ručním pracem. Uměla jich spoustu - plést, háčkovat, síťovat, vyšívat, dodnes máme od ní vyšité ubrousky, soupravu povlečení na dětskou postýlku, dečky.   
Pověstné byly babiččiny mechové růžičky - kdekterá sousedka je chtěla na svůj domácí oltářík, kdekterá kaplička jimi byla vyzdobena. Byla to růžová poupátka, umně uvitá z atlasových klůcků, ovázaná drátkem a dotvořená lístky jistého druhu mechu. I tady v Morašicích si je všechny babky objednaly a babička nestačila vyrábět. Na mech jsme někdy chodívaly spolu do lesa, musel se hledat jen ten pravý, a někdy to nebylo snadné ho najít. Ale jen ten jediný šel hezky k poupátkům a dlouho si zachovával svou zelenou barvu.
Lesy byly v Morašicích krásné, hluboké, plné hub, v jednom místě byl zvláštní altánek se čtyřhrannou věžičkou, která měla okénka z mléčného skla a na každém z nich byly napsány verše. Tenkrát jsem vždycky chtěla, aby mi je babička přečetla, a uměla jsem je všecky nazpaměť - dneska už z nich nevím nic, jen mi uvízl v hlavě jejich sladkobolný tón, smutek nad tím, že všecko spěje k zániku, že naše zem kdysi mlékem strdím oplývala, zašla krása, zašla sláva. Také bylo možno udělat si výlet k Růžovému paloučku - na místo, kde se loučili exulanti s českou zemí. Rostou tam šípkové růže, které prý nikde jinde nevyrostou - nelze je přesadit ani z jadérka vypěstovat.(Ale není to pravda, mně se to po letech podařilo.) Někde prý je tam zakopán i zlatý poklad. Po mnoha letech se ho pan farář Malý pokoušel objevit a vyzvednout, několik citlivců mu ukázalo několik míst, kde zaručeně leží, a nebyli to ledajací citlivci. Jinde na příklad dokázali určit, kde stávala budova, a když tam potom kopali, našli její základy přesně v místech, která jasnovidci označili. I hroby dokázali svým šestým smyslem najít. Ale poklad se nenašel.  
Jednou nám také v kostele ukázal pan farář tajemné místo ve zdi : při poklepání znělo dutě. Všiml si ho prý jednou, když převelice pršelo a zeď provlhla do výšky člověka. Jen jedno místo, přesně kruhového tvaru, zůstalo suché. U toho vyprávění byl náš táta, který nás tenkrát přijel do Morašic navštívit. Byl tím velmi zaujat : "To by skutečně stálo za prozkoumání!"
Náš poklidný život na venkově narušila veliká událost: pohřeb! Babička byla silně vzrušená, zbožnost a jitření citů byla její vášeň. Nebožtíka neznala, ale pohřbu se účastnila s rozkoší. Ta sláva, ten báječný smutek! Půjdem se podívat. Nalákala mne na to, že uvidím černé koně s černými chocholy. Ale přišlo zklamání: pozůstalí byli moderní a rakev dali vézt černým autem. Auto pomalu popojíždělo polní cestou ke hřbitovu, smuteční průvod se vlekl za ním, bylo vedro. Kapela hrála s tím správným smutkem. Zábavy pramálo, aspoň pro mne. Zato babička si nenechala ujít jedinou slzu a jedinou smutnou notu, vše si vychutnala a vší krásou se do posledního drobečku kochala. "A co kdyby teď v té rakvi ležela tvoje maminka?" pokoušela se vzbudit můj zájem. Ale ta představa mnou příliš nehnula. Maminka v rakvi - nebo bůhvíkde daleko - vycházelo to na stejno.  
Teta Mářa se taky příliš nenechávala vtáhnout do babiččiny záliby. Říkala, že funebrácké písně jsou směšné cajdáky a hlavně že je směšné nosit smutek. Tenkrát se ještě nosíval, některé vdovy nosily dlouhé černé šaty a černé tylové závoje. Babičku ty řeči zlobily, ale teta Mářa se neuctivě a pobaveně vyjádřila, že vdova ve smutku vypadá jak moucha. "Kór když zafouká vítr, to potom vypadá hrozně, ten závoj je jak muší křídla, ne abyste to někdo kvůli mně nosili, vypadali byste jak mouchy." Ale babička byla pohoršena, smutek mrtvýmu patří a dělat si z něj legraci je hřích. 
Chodívaly jsme s babičkou do morašických lesů na mech, jindy se jen tak  podívat na hřbitov, a někdy od chalupy k chalupě shánět vajíčka. Platívalo se za jedno dvě padesát. Někde prodali, někde nás hnali. Před jednou chalupou si hrálo pár dětí. "Je doma maminka, děti?"  "Vajčka nemáme," křikly na nás, aniž by svou hru přerušily. Chodily jsme prašnou silnicí, asfaltové silnice tehdy ještě nebyly běžné. Když jelo auto (což se na štěstí stávalo zřídkakdy), zvedlo se mohutné bílé mračno, babička kázala otočit se zády, zakrýt si rukama obličej, zavřít oči a nedýchat. Když se u kraje silnice babička s někým zastavila na kus řeči, sedla jsem si opodál na bobek u krajnice a s rozkoší jsem nabírala plné dlaně toho nádherného běloučkého, jemného, a hebkého prášku. Byly ho bohaté závěje a byl jak stvořený k vytváření sypkých kupiček, protékání mezi prsty, zahrabávání bosých nohou.        

V těch dobách se vozívaly na vesnice koberce, kožichy, šperky, vše co mohli lidé postrádat, 
a vyměňovaly se za sádlo, mouku a jiné potraviny. Dostala jsem od kohosi obrovskou pannu, kterou jsem ale neměla ráda a sloužila mi ke hře na macechu. Panna náhle zmizela - později jsem se dozvěděla, že ji vyměnili za máslo. No, aspoň snad byla na ni nová majitelka hodnější. Vesnické děti většinou hračky neměly, a zírala jsem, jak chodily nuzně oblečené. V Morašicích jsem viěla, jak vypadají dětské kožené šněrovací botičky, když se rozederou až do rozpadnutí. I ty praubohé hadříky se přes všechno látání a záplatování na dětech rozpadaly. Ale smutné ty děti nebyly, všude jich tu byly spousty a ve svých otrhaných svršcích bujaře dováděly.  

Přinesla jsem jednou babičce hrst mechu, že je to na růžičky, a babička byla celá nešťastná, že mi musí zkazit radost : "Nezlob se, seš moc hodná, ale takovej mech já nesbírám. Ale máš dobrou vůli, to je od tebe moc hezký, toho si vážím, a děkuju ti!" Babička byla dobrota sama, ale v otázkách náboženských jakoby ji to přešlo, tady byla zlý fanatik. Vyučovala mě a následně zkoušela. Na její otázku, s kým mluvíme, když se modlíme, jsem z legrace řekla, že s čertem. Nepříčetně se rozčílila : "Cos to řekla, že ti dám přes hubu!" Zírala jsem udiveně, nikdy předtím jsem ji neviděla na někoho se zlobit a nikdy předtím jsem od ní neslyšela jediné silné slovo. Nečekala jsem, že by ji hloupý vtip tak rozzuřil a urazil.
Jinak babička příliš autority neměla, já jsem si obvykle mohla dělat, co se mi zachtělo, chodit kam se nesmělo a hrát si s tím, co se mi namanulo. Jednou babička po obědě spala, já jsem seděla vedle na posteli a nudila se. Pojídala jsem třešně a zapíjela jsem je červenou limonádou. Na třešně se pít nemá - ale když je to obojí červené, tak se to snad může. Vskutku mi pak nic nebylo. 

Pan farář měl velikého psa, vypadal jak lev, babička na něj volávala "leve". Někdy trochu komolila češtinu, přecijen nebyla rodilá Češka.

V padesátých letech býval na venkově místní rozhlas - řada tlampačů, jejichž plechový hlas oznamoval co se dává na vědomost a slova v posunu doznívala, násobená počtem reproduktorů. Nejdřív chraplavě vyhrával dechovku, což byla hudba stvořená přímo pro něj, pak se ozvalo hlášení o kontumaci psů, o schůzi dobrovolných hasičů a příjezdu estrádních umělců. Pak zas zachraptěla dechovka, bývalo to docela příjemné vytržení z vesnického poklidu. Předkem čili předchůdcem tohoto rozhlasu byl bubeník, a ten ještě chodíval v Morašicích. Rázně připochodoval vojenským krokem na své stanoviště, obřadně vytáhl paličky, mohutně a elegantně zavířil na buben. Hospodyně vycházely ze dveří a utíraly si do zástěry ruce od těsta, staříci se vyšourali na zápraží, odevšad se sbíhaly děti a zvědavě se stavěly co nejblíž. Když bubeník ukončil rachocení, vytáhl z pouzdra na řemenu složený úřední papír, obřadně ho rozložil a jal se hromovým hlasem předčítat. Nejdřív krákoravou němčinou, potom česky, hlasem přísným a strohým, oznámil co se na vědomost dává, odsekávaje slova jak vojenské povely. Když domluvil, ještě uhodil do bubnu, aby slova zpečetil, jakési amen na závěr. Papír zas uložil a paličky vsunul do úchytek na řemeni bubnu, srazil podpatky, provedl vpravo vbok a vojenským krokem odpochodoval. Děti, a já s nimi, jsme za ním utíkali na jeho další stanoviště, abychom si ještě jednou vychutnali to představení. Je pravda, že jsem se bubeníka trochu bála, byl cosi jako strážník a budil respekt, ale jeho produkce byla natolik zajímavá, že jsem strach překonala a s otevřenou pusou jsem na něj s ostatními dětmi okouzleně zírala.    

Hodně jsem si hrála se Stáňou, byl o něco starší, jeho rodiče bydleli v domku vedle fary a asi byli velmi chudí, měli v tom domku jen jednu světnici. Stáňa byl trochu mentálně retardovaný, ale byl na mne velice hodný, a ochraňoval mě před svým vrstevníkem, Milošem pana řídícího, který si k nám chodil taky hrát, byl chytrý, ale mne jenom zlobil. Dodnes vidím Stáňu, jak zatlouká hřebíky do široce rozkročených noh kozy na řezání dříví, abych si o ně mohla opřít nohy a hrát si, že jedu na koni, a Miloše, jak ty hřebíky naschvál vytahuje. Jednou mě Stáňa upatlal od bezinek a přivedl mne ukázat babičce : "Pani Roháčová, Dorličce teče kreu!" Babička věděla, že s tou krví to nebude tak zlé a nepolekala se, jen se pohoršovala : "Jak vy to tu mluvíte, neřiká se kreu ale krev!" Byl to východočeský dialekt - říkali "mrkeu, jít do usi". 
Jednou jsem chtěla kluky překvapit a přestrojila jsem se za indiána. Maska spočívala  v tom, že jsem si do vlasů zastrkala pírka a na hruď jsem si přišpendlila vlastnoručně vyrobený nápis INDIJÁN. Pyšně jsem se ve svém převleku procházela a doufala, že kluky ohromím. "Co to tu máš napsáno," ptal se Miloš, " a posměšně slabikoval :" IM - PI - JÁN - co to je?" a vytrhával mi peříčka z vlasů a házel je na zem. Dobrácký Stáňa je zvedal a strkal mi je do vlasů zpátky. "Indián, no. Nic si z něho nedělej, seš docela pěknej indián." 

Koncem osmdesátých let jsem se rozhodla ještě jednou se do Morašic podívat, po letech jsem napsala panu faráři, a jeli jsme tam s Petrem. Pan farář byl pořád stejný, vůbec se nezměnil. Milý, srdečný, stále jen ve střehu, jak by komu udělal radost. Vzal nás s Petrem autem na výlet, už neměl svou Tatřičku, jezdil Škodovkou. Navštívili jsme jeho synovce sochaře, vozil nás po památkách Litomyšlska, byli jsme na Růžovém paloučku, v Makově, také v Ležákách. Bylo náhle možno zamyslet se nad tragickým osudem nevinně popravených i bez bolševické propagandy. Komunisti ostatně Ležáky nevyzdvihovali - památník je pojat duchovně - místo každé chalupy tu stojí těžký kamenný blok s otvorem v podobě kříže. Ty kameny si komunisti netroufli likvidovat, bylo by to náročné i technicky, tak řešili věc tím, že Ležáky prostě tlačili do pozadí.  Na faře teď byla hospodyní paní Tonička,  laskavá, pohostinná a velmi přísně pobožná, pan farář jí říkal "slečna". V neděli jsme byli na mši a potom nám pan farář ukazoval kostel - objevili a odkryli v něm románské fresky. Ptala jsem se, jestli prozkoumali to kruhové duté místo - prý ne. Když jsem při odjezdu nastupovala do autobusu, vsunul mi pan farář do ruky s přísným pohledem do ruličky stočenou padesátikorunu - když jsem ji pak rozvinula, byla v ní zavinutá pětistovka.  

V srpnu 1944 jsme byly s mámou v Jaroměřicích, na návštěvě u strýčka Dominika Hájka. Nevím, komu máma nechala Ivanku - asi Květě. Přijely jsme do Jaroměřic vlakem, na nádraží nám přijel strýček naproti s lehkým vozíkem, taženým koněm. Zaradovala jsem se : poveze nás kůň, koně jsem milovala. Nasedly jsme s mámou na korbu a strýček ještě s někým mluvil a poodešel od vozu. Najednou se kůň něčeho lekl - vzepjal se, a začal tryskem uhánět pryč cestou necestou. Vůz skákal přes kameny, zavazadla z něj jedno po druhém padala, jen tak-tak že jsme se mámou držely. Strýček za námi utíkal a volal : "Chyťte opratě, chyťte opratě!" Máma srdnatě a neohroženě přelezla na kozlík, chopila se opratí a koně zastavila. Strýček nás dobíhal, cestou sbíral spadlé tašky, trochu byl polekán, ale máma se jen smála, v krizových situacích si dovedla vždycky bravurně poradit. I já jsem byla pobavena, poštěstilo se mi užít si dobrodružství se splašeným koněm.  
Pak si strýček vylezl na kozlík sám a v pohodě nás dovezl až ke svému domu. Měl pěkný dům na náměstí, v přízemí měl veliký obchod s firmou DOMINIK HÁJEK, v patře se bydlelo. Za domem byla veliká zahrada. 
Ve válečných časech, když byl nedostatek čehokoli, mámu strýčkův obchod velice zajímal. Bylo tu možno spatřit mnohé předválečné zboží, bylo tu vše od nářadí a hospodářského náčiní až po kuchyňské potřeby. "Pojďte se podívat na nádobíčko," prováděl nás svým obchodem  strýček pyšně. Zaradovala jsem se, představovala jsem si nádobíčko pro panenky - ale jak jsem byla zklamaná. Byly to obří kameninové hrnce, všelijaké sádelňáky a velikánské hrnce na polívku - "v žádném jiném se polívka tak dobře neudělá jako v takovémhle poctivém hrnci z pálené hlíny!" Máma je obdivovala, byla by si nějaký koupila, ale jak ho vézt do Prahy.   
S mámou jsme nejčastěji pobývaly na zahradě, stařičká teta s hůlčičkou si přišla přisednout a líčila mámě své stesky ohledně zdraví. "Musíte vidět náš kostel," nabádala nás, "náš kostel je nádhernej." Když nás tam v neděli vedla, dmula se pýchou : "No, jakej je náš kostel! To ani některý kostely v Praze nejsou tak krásný jako náš!" 
Na pár dnů nás přijel navštívit táta. Na zahradě jsme mu s mámou chystaly pohoštění na listech - jahody a zelený hrášek. "Z těch listů předtím jedly myšičky," vysvětlovala jsem mu, "ale ony je tak čistě olízaly, že teď z nich můžeme jíst my." Máma mi hru nepokazila : "Ani jsme to po těch myšičkách nemusely mejt."
Na zahradě jsme našli malého strakatého ptáčka, ještě neuměl lítat. Učedník z krámu věděl, ze kterého hnízda vypadl, a hned se nabídl, že ho vrátí do hnízda zpátky. S mámou jsme ho obdivovaly, jak šikovně lezl na strom, ptáčkovy drápky si zaklesnul u kapsy od košile, aby měl volné ruce, a bezpečně ho do hnízda dopravil.

Strýček Hájek byl laskavý, dobrosrdečný, veselý. Nezlomili ho ani komunisti, měl kvůli svému obchodu a poctivě nabytému majetku potíže, jednou byl dokonce i zavřený. Ale o humor ho nepřipravili. Vyprávěl pak, že to v tom kriminále zas tak hrozný nebylo, akorát  byla otrava, že ať ho strčili kam strčili, vždycky za ním hned zamkli. "Všude furt za váma zamykaj, to je protivný!"
Když strýčkovi zemřela jeho manželka Žofie, přijel nás krátce potom do Prahy navštívit. Vyprávěl, jak jednou pozdě večer slyšel klepání na okno. Nijak se nepolekal, věděl kdo klepe, a vlídně zval: "Pojď dál, Žofinko, pojď dál!" 

Máma si na parádění dcerušek moc nepotrpěla. Jednak se jí příčily veškeré projevy ženskosti, a pak byla válka a stejně se žádné pěkné oblečení nedalo sehnat. Nosívala jsem tepláky, vytahané svetříky, záhadné jupky, podivné flanelové kabátky, šedé a ošoupané, k dovršení hrůzy jsem mívala vyholenou hlavu. Na krku jsem nosila umolousanou tkanici, zauzlovanou a pokroucenou, a na ní medailonek s andělem strážným. Ten byl důležitý - uplatnil se v krytu, kdy jsem měla za úkol se modlit.  Mám na to všecko takové umolousané vzpomínky - ale nijak mě to nesužovalo, v teplákách jsem se cítila dobře. Jen občas později mi vadily parádní šaty, ušité z drsné pichlavé látky - ta prý byla z kopřiv. Na parádu jsem měla jedny šatečky s našitými kuřátky, ty snad byly ještě předválečné, protože nekousaly, a na zimu ten bleděmodrý plyšový kabátek s klopičkama bez kapes. 
Dospělí si své oblečení přešívali z předválečného, slovo "předválečný" bylo synonymem pro kvalitu - když se zalíbením mnuli mezi prsty lepší látku. Něco jako později "americký", to se spíš užívalo v souvislosti s průmyslovými výrobky. Umělecko-průmyslovému muzeu prý předválečná móda chybí - vesměs byla za války přešita. 

"Už hrabu na krku," hlásila jsem, když jsme šli po schodech do sklepa, protože houkali nálet. Znamenalo to, že už hledám pod zmuchlanými límečky kabátků a jupek ušmudlanou tkanici. Ke konci války už mě ječení sirén neděsilo, v poklidu jsem šla do sklepa, vyhrabala anděla strážného a jala se ho vzývat, jak si máma přála. Musela jsem si kleknout, držet medailónek před sebou, a modlit se za to, aby nás bombardování minulo, protože dětskou modlitbu Pánbůh vyslyší. Cítila jsem se důležitě a rozumně. Jen mi přišlo zvláštní, že po většinu dne jsem byla ponejvíce zlobivá a napomínaná - a najednou, vida - jsou děti nevinné a jejich slovo má u Pánaboha větší váhu než těch dokonalých dospělých. 
"Už to stačí?" zajímala jsem se, když už jsem přeříkala všechny modlitby. "Nojo, stačí," dovolili mi jít si hrát. Ke hraní toho ve sklepě moc nebylo. Máma s Květou ukládaly na lavici spící Ivanku, na stůl postavily láhev s dudlíkem a pár nejnutnějších věcí, které sem narychlo přinesly, a já jsem si zatím hrála se svíčkou. Modelovala jsem z okapaného vosku, nebo jsem si zblízka prohlížela plamínek. Sešli se tu Rakovi s babičkou Komárkovou, ze sousední vily, kde neměli kryt, sem chodili Holubovi, Schneiderovi, a ještě další partaje.  Občas i náhodný chodec z ulice nebo pacienti z čekárny. Lidí tu bývalo dost - a mezi nimi já jakožto hlavní osoba, jelikož moje modlitba je spasí. Seděli různě po lavicích, pokud byla noc tak polehávali, někteří vystrašeně, jiní rezignovaně. Zvláštní atmosféra. Ke konci války houkali každý den, i několikrát. To už jsme byli ve sklepě jako doma. Paní Holubová sem nosila knížku Hýta a Batul a nahlas z ní předčítala. mělo to být pro děti, ale poslouchali všichni. Někdy mi modelovala panáčky z vosku, nebo mi ukazovala, jak lze strčit do plamene svíčky prst a nespálit se. Lidé si s sebou nosili šperky a vše, co pokládali za cenné, a Holubovi i zrnkovou kávu. Někdy mi dali chroupat zrnko, bylo to hořké, a zvláštně nedobré, přesto jsem nalezla v kávě zalíbení a škemrala jsem o další zrnko. Denně kolem jedenácté dopoledne obvykle houkali výstrahu, jen třikrát. Lidé se měli zdržovat poblíž krytu. Kryty ve všech domech byly označeny bílými šipkami a bílým orámováním dveří. Na okně sklepa bylo dřevěné bednění, musely tu být kvůli hašení pytle s pískem, lopaty, háky na hořící trámy.   
Potom houkali ještě často během dne akutní nebezpečí, jedenáckrát, to se muselo do sklepa. Všeho nechat, popadnout to nejnutnější, vzít baterku a běžet. Baterka bývala věc denní potřeby, vyráběly se veliké i malé, s možností ztlumení světla posuvnou clonou, záviděníhodné byly mňoukačky s dynamem. I baterka sloužila v krytu k zábavě a zahánění nudy. Nejhorší to bylo v noci - honem vstát, hodit na sebe kabát, vzít spící děti do náručí, pobrat pár nejnutnějších věcí, a spěchat do sklepa. Moc nesvítit, jen zacloněnou baterkou, usadit se na pryčnách - a čekat, až odhoukají konec. Vnímala jsem to všecko jako samozřejmost. Válku, sirény, kryt i bombardování jsem pokládala za věc, která nedělitelně patří k životu a není třeba se jí vzrušovat. Zkazky, které si dospělí šuškali, mi žádný strach nenaháněly. Lidice? Drážďany? Slýchala jsem ta slova pronášet šeptem a s hrůzou, ale ke mně žádný strach nedolehl. Nanejvýš mi bývalo líto dospělých, že jsou ustaraní, že se bojí létadel, že nemají živou vodu a že pořád touží po konci války. 

Ke konci války už houkali skoro pořád. Bylo jaro, Holubovi pobývali u nás na zahradě, seděli jsme na betonové zídce před krytem. Maličká Ivanka, dvouletá, všechny bavila. Květa ji chtěla dát spát, Ivanka si hrála s kameninovou soškou králíka. "Pohladím králíček - a jdu spát." Pak jsme zas sedávali v krytu, lidé si sem nosili to, co pokládali za nutné pro přežití, Holubovi si brali prošívané deky a tu zrnkovou kávu, a všichni sem také brali svoje cennosti. Z dlouhé chvíle si je začali navzájem ukazovat. Šperky, ležící ve svých sametových etuích, se třpytily ve světle svíček. Ženy je opatrně braly do ruky, prohlížely, na chvíli si přiložily ke krku brož, zkoušely si prsteny. Tohle mám po babičce, tohle dostal tatínek k biřmování, tohle je dědečkův pečetní prsten, a tohle ... Bizarní situace. Sklep plný pavučin, pryčny, zaprášený stůl se svíčkou, okno zabedněné, vůně uhlí, bedny s pískem, háky a lopaty - a mezi tím briliantový diadém.   

Sama bych byla v dospělém věku něco podobného zažít nechtěla : vstávat třeba dvakrát za noc, balit děti do pokrývek, snášet je rozespalé a kňourající do sklepa, sedět v zaprášeném krytu, bát se co bude - a při tom před dětmi předstírat, že se nic neděje a všechno je v pořádku ...
 
Tragický osud potkal rodinu Odstrčilovu, Olgu (sestru tety Inky), jejího muže Bedřicha a malého Michálka, se kterým jsem si u tety Inky hrála na lvy a tygry. Sirény houkaly každý den, žádný nálet pak nebyl, mnozí lidé je už ignorovali. Tak se stalo, že onoho osudného dne  nešli Odstrčilovi do krytu. Bedřich a Michálek prý byli nachlazení, byli v pokoji, Olga a jejich služebná byly v kuchyni. (Ta služebná byla Mánička Hamrlíková, pozdější manželka kolegy Ády Hamrlíka, to jsem se po letech dozvěděla.) Tentokrát ale sirény nadarmo nehoukaly, bylo to onoho 14.února na Popeleční středu. Najednou domem otřásla ohlušující rána - dům dostal zásah, Olga otevřela dveře do pokoje, ale pokoj tam nebyl, místo pokoje zela propast a šlehaly z ní plameny. Olga stála ve dveřích a volala na muže a chlapečka - služebná mezitím přelezla po římse do sousedního domu - všecko kolem už hořelo. Olga se nakonec odhodlala byt opustit, v přízemí domu byla čalounická dílna a lidé jí nastavili improvizovanou plachtu z potahové tkaniny, aby mohla vyskočit z okna. Látka  byla neodborně držená a krom toho neměla pevnost hasičské plachty a protrhla se, takže se Olga těžce potloukla. Ležela potom v nemocnici ve sklepě - těžké pacienty nechávali ve sklepě, aby s nimi při náletu nemuseli manipulovat - ležela pod rourami ústředního topení a měla veliké bolesti. Všichni přátelé i moji  rodiče ji chodili navštěvovat, a dokud měla bolesti, bylo jí prý vlastně vlastně líp, nedaly jí myslet na to, co se stalo. Potom se začala vyptávat, nevědí-li něco o Béďovi a Michálkovi. Říkali jí, že bylo moc raněných a pražské nemocnice je nepobraly, že byli odváženi do mimopražských a že se zatím nic neví...
V tom domě přišlo tehdy o život asi sedm lidí, našli po nich jen několik ohořelých kostí, na Olšanech mají společný hrob. Dům stával na nábřeží vedle domu Havlovic. Možná, že Michálek a tehdy malý Václav Havel se znali, byli vrstevníci.
Několik dnů před tragédií Odstrčilových prý měla Olinka Votočková (Michálkova sestřenice), hrozný sen. Zdálo se jí, že se Michálkovi stalo něco strašného.

Teta Jiřinka ujistila moje rodiče, že kdyby se s nimi cokoli stalo a děti tu zůstaly, vezme si je k sobě. "Budou jak moje vlastní, a co bude mít Alexička, to budou mít vaše holky taky, nebojte se!" Věřím, že naše máma slíbila Jiřince totéž. A věřím, že to obě myslely vážně.

I když si dospělí o všech událostech jen šuškali mezi sebou, k mému sluchu jaksi dolehly. Přesto jsem z bombardování strach neměla. Mnohem větší strach  jsem prožívala v mámině ordinaci, když jsem měla být očkovaná nebo dostat jakousi injekci - suďbůh proč - snad vitamíny? - tehdy jsem cítila nefalšovanou hrůzu a řvala jsem, co mi síly stačily. V skrytu duše jsem si myslela - proč řvu, vždyť skoro nic necítím - ale nutnost zachovat si tvář mi velela vzpouzet se a ječet už jenom z pomyšlení, že jsem v té děsivé ordinaci. To je místo hrůzy a tady se sluší a patří vyvádět. 

Táta byl úzkostlivý a ustaraný, když ráno odcházel do práce, zkoušel mne : "Co uděláš, když houkají třikrát?" "Jdu ke krytu, ale nemusím dovnitř." "Správně. A co když houkají mockrát?" "To musím hned do sklepa." Máma se tolik nebála, měla jakousi lehkomyslnost v povaze - "však ono se nic nestane". Jednou jsme někam spolu šly, bylo hezky, měla jsem letní šatečky a velmi se mi líbilo, že spolu jdeme a máma má dobrou náladu. Byly jsme kousek od domova, když vtom najednou začaly houkat sirény. Třikrát, takže jen výstraha. Máme se vrátit? "A pojď," řekla máma, "my se nebojíme!" Ulice se vylidnila, šly jsme tu jenom my dvě, prostředkem vozovky, běžela jsem napřed a skákala jsem radostí. Nějaká paní na nás z okna volala, ať nikam nechodíme, že houkali. "My se nebojíme," jásala jsem, skákala jsem tou prázdnou ulicí, a volala na všechny strany: "My se nebojíme, my se nebojíme!"

Máma se nebála ničeho. Na rozdíl od tátovy prozíravé opatrnosti se střemhlav vrhala do nebezpečí, ať to byla ulice plná aut, nebo mezilidské spory a vášně. Každému řekla, co si myslí, někdy neomaleně, občas natropily její ukřičené a neohrožené zásahy do lidských vztahů víc škody než užitku. Vrhala se mezi rozhašteřené lidi stejně jako mezi rvoucí psy a nedbala na to, že bude pokousána. Nebála se tělesné bolesti, ani v nemoci, ani při všech činnostech, které vyžadují opatrnost. Stále byla pořezaná, popálená či opařená. O svoji tělesnou schránku nikdy starost neměla. "Ty tam ty ledviny nemáš, tak ti nemá co nastydnout," říkala jí kterási z přítelkyň, když se s ní v zimě, sama nabalená, sešla a potkala ji polooblečenou.

Všecno dění kolem sebe považuju za normální, války se nebojím. Mně se přeci nemůže nic stát. Bojím se jen plamínku svíčky - ten by mne mohl spálit. A máminy ordinace. Sirén už ne, ani ventilátorů, z toho už jsem vyrostla. Možná strašidel. Ale určitě ne války. 
Někdy za tmy mě děsívají strašidelná slova. Znám dvě : LUNA a PLURÁL. Navozují představu pustého ledového vesmíru. Luna bloudí dalekým prostorem, je opuštěná, přízračná, záhadná a sirá. Nemá tvář, nemá myšlenky, nemá tajemství, je to jen prázdnota. Plurál je cosi podobného. Svěřila jsem mámě, že znám strašlivá slova, a máma řekla, že k PLURÁLU patří ještě SINGULÁR. No, to tedy je teprve strašné, to je úplně nejstrašnější. S rozkoší si ta slova šeptám před usnutím a kochám se příjemnou hrůzou.   
Střílení pokládám za normální jev a neděsí mne, ale strašná slova vyvolají mrazení.

V květnové revoluci byla slyšet střelba každou chvíli. "Už zase čílej," stěžovala si Ivanka. A když ji dávali večer spát, sama sebe napomínala "Spi, nebo pšíde voják a začelí tě." 
Zbloudilá kulka vletěla do bytu babičce. V okně byla maličká dírka, úhledná a jemná - sklo se neroztříštilo, to jsem se podivila. V protější stěně byl rozbit vypínač. Akorát se trefila, to je zvláštní. Přišli jsme sem s tátou a táta přimontoval vypínač nový. Co kdyby byla babička zrovna u něj stála? Podivuju se tomu, jak jsou dospělí klidní. To se nebojí? Sama jsem se pokládala za nedotknutelnou a věděla jsem, že mně se nic stát nemůže - ale komukoliv okolo se může stát cokoliv docela dobře. Proč se neděsí?  

Počátek květnové revoluce prý nastartovalo rozhlasové vysílání v češtině, Němci se okamžitě vydali do budovy rozhlasu zjednat pořádek - první obětí revoluce byl český strážník, který hlídal vchod do budovy a byl zastřelen. Pracovníci rozhlasu přemístili hlasatelnu, naopak nápis HLASATELNA umístili na dveřích prázdné místnosti. Němci vtrhli do budovy a chtěli učinit přítrž českému hlášení. Marně hledali, odkud se vysílá, zběsile pobíhali po všech patrech, snad i stříleli. Tehdy už hlasatelé nepokrytě informovali, co se děje, že se na Vinohradské střílí, z rozhlasu se ozvalo volání o pomoc. Rozhlas měl v té době pro revoluci zásadní význam - byla to jediná možnost dorozumívání.
Švédskou ulicí běžel dav lidí - muži staří i mladí, všech společenských vrstev. "Kam utíkají?" "Bojovat o rozhlas," řekli mi. Pěšky, ze Smíchova na Vinohrady, s holýma rukama.

Bylo krásné počasí, seděli jsme na betonové zídce před krytem, střelba byla slyšet až sem, konec války se blížil. V noci jsem měla strašidelný sen, že na nás do krytu přišel Hitler. Říkal že válku prohrál, ale nás že zabije. Táta mu usekl hlavu motykou. Podivný sen - nakonec mi toho Hitlera bylo jaksi líto - byl to takový ubožák ... Přišla květnová revoluce, ve Švédské stavěli barikády. V nadšení a euforii poráželi lidé stromy, jednak z kraje naší zahrady, jednak ty co rostly v ulici. Ničit se nemá - ale děje-li se to s požehnáním vyššího zájmu, je v tom cosi úchvatného.  Přišli si k nám pro krumpáč, máma ho vyndala z kůlny, jeden z výrostků ho nadšeně popadnul, a utíkal vytrhávat dlažební kostky. Postavili z nich vysokou zátarasu napříč ulicí.  Všichni obyvatelé Švédské v přátelské shodě, s halasným kamarádstvím a v jakémsi opojení společně makali. "Máme žízeň," křičeli sborem. "Honem jim dones pití," poslala mě k nim máma s půllitrem limonády, a rychle chystala další sklenice. Občerstvení se jen hrne, všichni kdo se dodnes odboje neúčastnili, chtějí být hrdiny aspoň dodatečně a aspoň trochu, malinko se přihřát na té slávě. Chlapi budovali a ženské je obskakovaly, pokud taky nepřiložily ruku k dílu. Do večera tu byly krásné barikády, radost pohledět. Pořád jsem se těšila na to, jak sem přijedou ty německé tanky, nebudou moct jet dál a budou se strašně zlobit.  

Vyprávělo se, jak babička Roháčová vzdor revoluci v neděli utekla z domova a šla do kostela. Když se vrátila, ptali se jí zděšeně, jak se do toho kostela dostala, vždyť jsou v ulicích barikády? "Přelezla jsem je," řekla s vítězoslavným úsměvem. Při její tloušče obdivuhodný výkon.

Události se mi pletou, nevím co bylo dřív, co později. Vzpomínám si hlavně na to krásné skoro letní počasí a na tu náladu mezi lidmi - konečně je tady konec války. Co a kde se dělo, kdy to bylo, jak kde probíhaly boje, nevím. Snad to vědí historici.

Nastěhovali se k nám Muchovi - v Nuslích, kde bydleli, zuřili Němci. Muchovi měli tři kluky, rozumného Pavla, trochu méně rozumného Iva, a maličkého Zbyňka, ještě v kočárku. Bydleli u nás do doby, než bylo zas v Nuslích bezpečno. Když byl konec války na spadnutí, patřilo se nosit trikolóru. Lepili jsme je doma z barevných papírů, připevňovali k nim zavírací špendlíky a všichni jsme se jimi hrdě zdobili. Udělali jsme i pro Zbyňka, Ivo se radoval a všude oznamoval: "Zbyněček má taky malou trikolorčičku!"

Navštívila nás Fanuška Bursíková, nadšeně líčila svoji příhodu, kterak šla s obrovskou trikolórou na klopě - a proti ní tři esesáci! Co teď? polekala se - ale oni ji minuli a ani se po ní neohlédli!

Přes Smíchov lítaly granáty. Kdo koho ostřeloval? Od Malé Strany mířily ke stadionu. Máma mě zavolala na zahradu, abych se poučila : "Pojď si poslechnout, jak hvízdají granáty, a pamatuj si to, už to v životě neuslyšíš!" Kde brala tu jistotu? Na štěstí měla pravdu, neslyšela jsem a chci věřit, že už neuslyším, ani já, ani moji potomci. Granáty bylo vidět - malinkou černou tečku, letící po nebi, která se občas rozprskla do ohníčku, a následně zaznělo bouchnutí. Hvízdaly příznačně - od nejvyššího k nejhlubšímu tónu - často jsme to pak napodobovali, když jsme si hrávali na válku. Když jsme pak na podzim hrabali na zahradě listí, našli jsme z těch granátů střepiny. Těžké, ostré, nepravidelné kusy. Panečku - tím tak dostat, říkali jsme si vesele. 

Táta mě vzal na střechu, ukázat mi, jak hoří Staroměstská radnice. V dálce je vidět maličký ohýnek, a od něj se valí mohutný kouř. Hořela několik dní. Dospělí ten oheň sledovali s hrůzou a se smutkem. Mne zanechal klidnou. Po více než šedesáti letech jsem šla s vnoučaty po Staroměstském náměstí, malá Ráchel se zajímala o památky, měla o nich napsat do školy sloh. Vyprávěla jsem jí o tom, jak jsem o květnové revoluci viděla Staroměstskou radnici hořet,  Ráchel to do své práce použila a dostala ze slohu jedničku s hvězdičkou. 
Němci pálili archivy Gestapa, ohořelé útržky strojem popsaných papírů lítaly po celé Praze. 
Na Staroměstském náměstí stál  vyhořelý německý tank - prý ho zlikvidoval malý kluk pancéřovou pěstí. Ale držel ji neodborně a utrhla mu ruku.

Máma pověsila na střechu plínky, ale náhle se lekla : co když si teď někdo bude myslet, že je to bílej prapor a že se tu vzdávaj nějaký Němci? A honem je běžela sundat. 

Najednou bylo nebezpečné být Němcem. Po Praze chodily revoluční gardy a zatýkaly Němce a kolaboranty. Na Spořilově zatkli strýce Pepu a spolu s dalšími podezřelými ho uvěznili v podzemí kostela. Vyprávěl mi to v osmdesátých letech Joža Rumler, byl taky ze Spořilova, účastnil se zatýkání. Joža byl vskutku ten pravý: když jednou v Chlumci hrabal Jirka v knihovně, našel tam doklady o tom, že byl Joža za války u jakési fašistické mládeže. Uměl ale včas obrátit. To potom dělal celý život. Za komunistů byl ve straně a udělal tam kariéru, a okamžitě po pádu tohoto režimu byl bojovně naladěn proti němu, dokonce dokazoval, že byl perzekvován, bez nejmenšího uzardění a s panensky čistým svědomím.  

Konec války, osvobození. Přišli Rusové, vítali jsme je. Táta s nima mluvil rusky. U každé vily stála kolem branky skupina vojáků, unavených, zaprášených, dětsky šťastných. Obyvatelé jim nosili, co měli doma dobrého, objímali se s nimi, děkovali. Rodiče přinesli láhev kmínky, podomácku vyráběné, a nalévali jim. Vojáci ochotně popíjeli, s sebou měli malého kluka - asi desetiletého - tomu ne, říkala máma, ale velitel mávnul rukou - jemu tóže. Odevšad zněl radostný smích, ulice byla plná lidí, kdekdo vyšel Rusy přivítat. 
Vzpomínala jsem na Jeníčka. To by se mu líbilo - ten vojáky miluje. Škoda že tu není. Ale Jeníček si jich taky užil. K malé radosti paní Blažkové prý ho svezli Rusové na  tanku. "A Jeníček se pak chtěl svézt i v tom velkém tanku -" vyprávěla paní Blažková s hrůzou.

Občany německé národnosti zatýkali a po nějakou dobu soustřeďovali na strahovském stadionu, kde pro ně zřídili lágr. Ten si nic nezadal s německými koncentráky. Velkou skupinu zbědovaných a vysílených Němců sem prý hnali Holečkovou a Švédskou ulicí nahoru. Kdo už nemohl jít, toho zastřelili. Někteří se navzájem podpírali, zoufale se snažili vydržet, přesto byly ulice poseté mrtvými. Nepustili mne ven, nic jsem neviděla, jen jsem slyšela, jak si o tom s hrůzou šeptali. Před naší brankou prý ležel mladý hoch, zavazadlo se mu vysypalo, vypadly z něj Schillerovy verše. 
Babička Roháčová udělala dobře, že se nehlásila ke své národnosti.

Někteří zoufalci z řad Němců se zabarikádovali na půdách domů a ostřelovali ulice. Jejich válka byla prohraná, ale oni chtěli ještě nakonec způsobit trochu zla, ještě aspoň někoho zabít, aspoň nějaký život zničit, i když už věděli, že je po všem. Jeden takový byl prý usazen ve věži kostela sv. Kateřiny, jiní byli po různu pod střechami činžáků a stříleli z vikýřů a půdních okének.
Ve vikýři jednoho vinohradského činžáku se objevil německý důstojník a začal pistolí ostřelovat ulici. Lidé se s křikem rozprchli, ulice se v mžiku vyprázdnila. Malou holku (ta mi to později vyprávěla) kdosi vtáhl do domovních dveří. Co teď? Lidé v hrůze vyčkávají, nikdo se neodvažuje cokoli podniknout. Vtom kráčí středem vozovky ruský voják. Pokojně, bez valného strachu, dojde na dostřel. Kulky cvakají kolem něho o dlažbu. Bez chvatu pozvedne samopal: tatata! Němec se kácí, mizí v temnu půdy, pistole mu vypadne z ruky, letí dolů, odrazí se od římsy, dopadne na ulici. Ruský voják se usmívá - "Charašó, ničevó," a v poklidu odchází. Lidé vylézají z úkrytů, polekaní, vyděšení, bez úsměvu.

Barikády z ulic zmizely, ulice byly zas vydlážděny (už ne s takovým nadšením a radostným elánem), místo stromů tu zůstaly pařezy. Potom byly vysazeny stromy nové -  ty už snad nebudou muset padnout.

Jdeme dolů Švédskou ulicí, táta, máma a já. Je hezké počasí, všude panuje radostná nálada, protože je po válce. Lidé nás vesele zdraví - a táta nesmí odpovědět, protože je v uniformě. Musí vždycky jen zasalutovat. Jdem dolů k tramvaji, líbí se mi moji hezcí rodiče, jsem velmi pyšná na tatínka ve vojenské uniformě.
To když jseš teď voják, měl bys taky říkat "davaj časy", škádlím tátu. Ale táta se mračí, nemá rád, když si někdo utahuje z Rusů. Táta si Rusů vážil, hlavně Vlasovců, ti osvobodili Prahu a zachránili nás. 

Šly jsme se s mámou podívat k tátovi na jeho pracoviště. Byl to jakýsi vojenský lazaret na Hradčanech nebo na Strahově, a nějak souvisel s věznicí, vlastně mám velmi kusé a ne docela objektivní vzpomínky, detaily mi utkvěly, ale souvislosti unikly. Táta směl chodit i do té věznice, a protože vězni byli právě na vězeňském dvorku na vycházce, prováděl nás po celách. Malá komůrka, vysoko u stropu zamřížované okno, pryčna s dekou. Těžké bytelné dveře a v nich špehýrka.  Zírala jsem na to s údivem a bázní. Oknem na chodbě jsme se mohli podívat na dvůr, kde se vězni procházeli. Jedni "mlejnkovali", to jest chodili ve dvojicích stále dokola, a ti se směli spolu bavit. Druzí mohli chodit samostatně a libovolně kam chtěli, ale ti  zas nesměli s nikým mluvit. Uvažovala jsem, pro co bych se rozhodla. Žádná u obou možností mne nelákala. Muset chodit pořád dokola? Otrava. A nesmět si s nikým popovídat? Taky hrůza. Přemýšlím, jaké to asi je, trávit život ve vězení. Musí to být hlavně veliká nuda.

Na svém pracovišti táta léčil poslední raněné této války. Nejvíc litoval ty, kteří umírali dávno po jejím konci. A nebo zbytečně, na otravu methylalkoholem. Vyprávěl, jak mezi jeho pacienty byl jeden slepý Rus. Ten prý nalezl jakousi olejničku - zvedl ji ze země, a ona se mu v rukou roztrhla. Byla to mina - některé  byly maskovány jako předměty denní potřeby. Voják přežil, ale přišel o oči. Jednou vzal táta rekonvalescenty, kteří už mohli chodit, do Strahovského kláštera na prohlídku. Slepého vzali taky.  Vojákům se převelice líbily tlusté svazky v knihovně, slepý si rukou  vždy přejel po jejich hřbetě, prý mu to udělalo velikou radost.
Táta žasnul, jak málo si Rusové vážili života. Když některý z nich zemřel, říkávali v poklidu : "Neubúdět, nas mnógo." Často byli dětinsky naivní, ale jako vojáci velice stateční.  

Krátce po revoluci mi máma přinesla učebnici ruštiny. "Táta umí rusky - tak my se spolu tu ruštinu taky naučíme. Budem se učit tajně a překvapíme ho!" Zaradovala jsem se nad tím skvělým nápadem. Hned jsme se do učení pustily. Dozvěděly jsme se, že některá písmena jsou stejná v latince i v azbuce. A, O, M. To jsme zvládly. Pak ale došlo na písmena odlišná - na ty domečky a židličky, jak se později říkalo. To už nám jaksi nešlo, tak jsme se s tou ruštinou daleko nedostaly. Už nás to jaksi nebavilo. 

Bylo po válce a svět se radoval. Praha uvítala své osvoboditele, Rusy a  ty Američany, kteří sem směli dorazit. Jejich posádka byla na Strahově, a na první pohled bylo vidět, jak jsou jiní než Rusové. Jejich hrdost, důstojnost, jejich radost z bytí a jejich příslovečná svoboda z nich přímo zářily. Nosili na ruce hodinky a v kapse plnicí pero s touž samozřejmostí, s jakou se jiní lidé oblékají do šatů. Byli veselí, sebejistí, spokojení. Vážili si sebe a svého života, nosili barety šikmo posazené, byli nažehlení a sebevědomí, nakláněli se z džípů k dětem a volali na ně, že jim dají žvejkačku. Měli jsme zakázáno si cokoli brát od cizích lidí - ale na žvejkačku se to podle nás nevztahovalo - to byla věc natolik nevídaná a úžasná, že stála za jakékoli riziko. Běželi jsme k nim, Američani se zubili a hodili mezi nás balíček čehosi - velcí kluci odstrčili menší děti a uchvátili to pro sebe. "Hned se vraťte!" svolávala nás ustrašeně teta Mima a my malé holky jsme se k ní loudaly zpátky. Ohlížela jsem se zklamaně po džípu, ale teta Mima byla neúprosná a přísně nám přikázala nevzdalovat se. Toužila jsem velice po žvýkací gumě - aspoň kousíček, aspoň vědět, jak to chutná. Musí to být neslýchaně skvělé. Jenda už prý ji jednou měl, chlubily se jeho sestřičky. Jenda byl vůbec hrdina ve všech směrech. Doma přechovával nevybuchlé patrony - "ale mamička to nesmí vědět," sdělovala pyšně Jana. Bodejť by jo, myslela jsem si. Proč ty matky musí dětem jen pořád kazit radost. A teta Mima zvlášť vynikala nepříjemnou rozumností a naprostým nepochopením důležitosti dětských her a nápadů. Proč se o nás všichni pořád tak bojí? Vždyť už je po válce, myslím si. Jakoby Jenda nemohl mít nevybuchlé patrony, jakobychom si nemohli počkat na to, nehodí-li Američani z džípu ještě nějaký poklad. Ti dospělí by nám nic nedopřáli.

Ruský voják namířil na občana samopal, řekl své příslovečné "davaj časy" - a když takto vyinkasoval hodinek plnou torbu, sedl si na kraj chodníku a rozložil po obrubníku všechny své poklady kolem sebe - budíky, náramkové hodinky, i jedny kuchyňské. Jedněm po druhých páčil plášť bajonetem, a potom užasle sledoval kolečka. Pak zas časy jiným občanům rozdal, Rusové nebyli zlí, byli velmi dobrosrdeční, jen jim nepřišlo divné na lidi mířit samopalem, to pokládali za normální způsob dorozumívání. Dětinsky ohromeni civilizací, užaslí nad hodinovým strojkem, a bezpříkladně hrdinní v boji s Němci.   
Už tenkrát bila do očí nejen jejich prostota, jejich úžas nad "charošoj mašinoj", ale i zvláštní tesknota a odevzdanost, se kterou přijímali osud. Jejich smířenost, jejich vědomí, že život jedince nemá cenu. "Něubúdět, nas mnógo," povzdechli nad padlým kamarádem. Jakási kolektivní duše, která je prostupovala, bránila jednotlivcům považovat svou i cizí osobu za nenahraditelnou. V poklidu krájeli zavírákem skrojek chleba - a byla-li k němu stopečka vodky - oj, co by chybělo. Dobrosrdečně vozili děti na tancích, a rozdávali občanům to, co kdesi jinde ukradli a o čem nevěděli, k čemu je to dobré. 
Ti praví a správní vojáci, to byli Američani.

Někdo nám poslal pohlednici s karikaturou Rusa a Američana, kterak je Češi strkají násilím k sobě a oni se brání. "Proč je k sobě cpou?" zajímalo mne. "Protože Rusové a Američani se nemají rádi," vysvětloval táta. "To oni se hádají, kdo nás víc osvobodil?" "Tak nějak, ale je to složitější."

Do řeznictví vešel vyhublý člověk, z jeho tváře ještě nevymizela vzpomínka na strádání, ale chce se mu žít. V rozhlase varují ty, kdo se vrátili z koncentráku, aby si zvykali na běžnou stravu pomalu, aby byli opatrní, aby nejedli maso. Ten muž si snad zvykl, snad se nemohl dočkat - ukazoval řezníkovi postupně na všechny uzeniny, salámy, paštiky - na vše co bylo k mání, a ode všeho si poručil trochu. Ještě kousek špeku, ještě šunku ... veliký talíř byl vrchovatě naplněný. Zaplatil, řezník mu s úsměvem nesl talíř ke stolku, lehce ho poplácal po zádech, lidé v krámě se laskavě usmívali. Muž zářil a dal se pomalu do hodování. Co asi prožil? Jak dlouho se těšil na tuhle chvíli, když tajně doufal, že přežije? A nebude mu teďka zle?

Bylo léto, ženy nosily krátké rukávy. Občas je vidět, jak má některá z nich na zápěstí vytetované číslo. V tramvaji jsem se dívala na dívku s číslem a zkoumala její tvář. Byla tvrdá, odmítavá, netečná. Jak to, že se k ní lidé chovají taky tak lhostejně? Proč ji nenosí na rukou, neoslavují, nehladí, neutěšují, neodprošují? Lidé se tváří jakoby nic, dokonce do ní strkají ...

Židé si dávají vytetovaná čísla odstraňovat. Nechápu to. Měli by se jimi pyšnit, všude je ukazovat. Přežili peklo - přeci teď od nich nikdo nemůže chtít, aby žili jako jiní lidé, obyčejně a normálně, aby dokonce pracovali. Do konce života už by neměli nic dělat a my všichni ostatní bychom je měli oslavovat, živit, nosit na rukou. 

Úcta a obdiv k těm, kdo přežili koncentrák, mi zůstala navždycky. Na Umprumce jsme měli profesora Weidlicha - učil písmo - ten byl v koncentráku dokonce s Josefem Čapkem. Ale nikdy se tím nepyšnil, i on chtěl žít jako jiní, bez poct a ovací. Jeden z asistentů (jméno už nevím) se jednou po konfliktu s posluchačem na koncentrák odvolal, byl nervově labilní a nebylo divu, možná trochu přestřelil ve vyjadřování, možná se choval nevhodně, ale vysvětlil to tím, že nikdo z nás neví, co zažil. "Co je mně do toho," řval na něj posluchač,"co je mně do vašich soukromejch problémů? Já chci, aby mě učili normální lidi!" Tenhle postoj nechápu. Odsuzovala jsem Janoušovic rodinu, kde hlásali že Židi jsou svině a Hitler udělal dobře, že s nima zatočil.

Paní Orensteinová, andělsky hodná podnájemnice tety Máři, která u ní bydlela po babiččině smrti, mírná a laskavá paní, byla Židovka, a měla za sebou koncentrák. Občas dostávala záchvaty hrozného vzteku. Tloukla věcmi, bušila do dveří, strašlivě křičela. Nikomu neublížila, zuřila ve svém pokoji. Pak se omlouvala : "Když vy nikdo nevíte, co mám za sebou. Nikdo nevíte, co jsem zažila. Zůstala mi tam celá rodina. Nikdo za to nebyl potrestanej, nikdo se nám ani neomluvil ... " a říkala, že jinak nemůže, že je to silnější než ona. Mávli nad ní rukou, ale měli ji za blázna, nikdo si jí nevážil, byla to jen chudák stará potrhlá Orensteinka.

Bylo po válce, padla tisíciletá říše, Hitler byl poražen, svět jásal. Český národ s ním. Všude panovala euforie. "Od této chvíle se slovo němec bude psát s malým "n"!" Nenávist k Němcům byla veliká. Dneska si myslím, že zlo není ani v Němcích, ani v komunistech, ani v katolících, ani v muslimech - zlo je ve fanatizmu, v hlouposti, v primitivním myšlení.

Po ulicích pochodovali vojáci a najednou nezpívali německy, ale česky :
        Vy Germáni, ať jste kde jste, my vás najdeme,
        my za vámi s ku- a s kulomety
        my za vámi s ku- a s kulomety do Berlína půjdeme!
Na domech visely československé prapory, německé nápisy byly zabíleny. Praha byla jaksi stále rozjásaná, opentlená, plná rozkvetlého šeříku, všichni se něčemu smáli, pořád jakoby se konala jakási slavnost, stále kdesi vyhrávala hudba.

Němečtí důstojníci museli zametat ulice. S netečným výrazem v obličeji, ve své uniformě, která donedávna vzbuzovala hrůzu, najednou popojížděli s metařskou kárkou, škrabkou na konci násady koštěte oškrabovali koňské kobližky, smetali je na lopatu a nakládali na kárku. Lhostejnými liknavými pohyby rezignovaně smetali cáry papírových praporků s hákovým křížem, tak jak je lidé roztrhali, smetali střepy z Hitlerovy busty, vyhozené z okna. Jiní důstojníci stavěli před kasárnami sokl ze žulových kvádrů. Bude tam stát první ruský tank, který přijel do Prahy, říkalo se. Většího ponížení se Němcům nemohlo dostat. Ještě nedávno byly jejich uniformy a sešikmené čepice symbolem hrůzy, zpupnosti, nadřazenosti a světovlády, a teď tady pokoření, zesměšnění a vystrašení tahají kamenné kvádry nebo zametají. Jsou skleslí, tatam je jejich hrdost, jaksi jsou šedí a bezbarví. Pokoušela jsem se něco vyčíst z jejich tváří, ale jakoby si nic nemysleli.

Tank stál na Štefanikově náměstí dlouhá léta. Náměstí se potom jmenovalo Sovětských tankistů. Na tanku bylo zvláštním, jaksi azbukovým stylem, vymalováno číslo 23, a když ho přetírali, vždycky to číslo trochu pozměnili, takže jeho originalita časem vzala za své. Každoročně na 9.května se před tankem konaly oslavy a pokládaly se tu věnce a květiny, místo získalo název "u tanku". Mívali jsme k tomu pomníku ambivalentní vztah - nejdřív vítězila všeobecná vděčnost  Rudé armádě, později jsme ho vnímali spíš jako symbol sovětské nadvlády. Jednou vyprávěla teta Mářa, jak jela tramvají a do ní se za největšího návalu vecpala školní třída prvňáků. Tyhle návaly pištících a strkajících se dětí obvykle vzbuzují nevoli, zvlášť když je někam vlečou kvůli nesmyslu, jako právě teď. "Kde jste byly, děti?" ptala se teta. "Jeli jsme se podívat na tank," vysvětlovaly. "Na tank?" teta se zděsila, "- a co jste na něm viděly?" "Číslo," odpovídaly děti důležitě.
Ještě dlouhá léta stál tank na svém místě, po revoluci v roce 1989 byly hlasy, že stavět pomník zbrani je neetické, a zvlášť sovětské zbrani, ať už je její historie jaká chce. Recesisté ho přelakovali na růžovo, bylo kolem něj mnoho dohadů, nakonec byl odstraněn.

Od stadionu k nám do Švédské neustále zaznívala hudba, stále tu kdosi pořádal veselice. Sokolové, YMCA, různé spolky. Účastnily se jich davy jásající mládeže, holky v krojích, a všichni pořád zpívali české lidové písně. Po ulicích pochodovali vojáci a zpívali česky. Všude se cosi odklízelo, tu se vyhazovaly Hitlerovy podobizny, tu se bouralo bednění od sklepních okének, kde byly kryty. Emblémy s hákovými kříži ležely na hromadách smetí. 
Po celé Praze byly improvizované pomníčky padlým. Fotografie, obložené květinami. Na Újezdě vyvěsili fotografii Viktorie Krupkové a Arnošta Pittera, oba tam před domem č.30 padli, oběma jim bylo 23 let. Tu Viktorii znala teta Mářa, byla to posluchačka konservatoře, prý tak trochu nešťastná holka, ale velice hezká. O život přišla zbytečně - seděla s obyvateli toho domu v krytu a nudila se, řekla že se půjde trochu podívat ven. "Nechoď nikam, venku se střílí," říkali jí. "Ale co by se mi asi tak mohlo stát," mínila, vyšla z krytu a padla. Jak to bylo s Arnoštem nevím, podle fotky to byl nesmělý a plachý hoch. Smutný byl pomníček na rohu Všehrdky, tam padl neznámý hrdina - ani nezjistili kdo.

Konala se poslední veřejná poprava v Praze. K.H.Frank, který se pokoušel uprchnout, byl zadržen a odsouzen.( Dnes je v Technickém muzeu jeho pancéřované auto s neprůstřelnými okny.) Průběh jeho popravy byl dokonce filmován a promítán ve filmovém týdeníku, který vždycky dávali před začátkem filmového představení. Náš řezník na podloubí vtipkoval, že rozprodává Frankovu mrtvolu, jeho jazyk, drůbky, kýty a krkovičku, máma byla jeho řečmi  znechucená, ale jiní lidé se jim pobaveně smáli. 

Svět jásal, svět se veselil, jakoby všechno utrpení, které snad by nás kdy mohlo sužovat, bylo zažehnáno. Lidé (a já s nimi) věřili, že teď už bude na světě jen dobře. Němci jsou pryč - co chtít víc? Teď už budem všichni jenom šťastní a nic nám v tom nezabrání.

Za téhle euforie jsem v září nastoupila do první třídy. V Charvátově ulici, poblíž Národní třídy, byla otevřena Anglická škola. Měla být vedena podle nejpokrokovějších zásad a děti se zde měly naučit anglicky. Školu objevila máma, a máma se postarala, abych se tam dostala. Konala se přijímací zkouška, a mými spolužáky se staly děti zvučných jmen. Jiné se později samy o zvučné jméno zasloužily. Prozatím jsme tvořili klubko vyjevených a ubrečených prvňáků, vesměs prvně v životě vytržených z bezpečí rodiny a vržených do syrového života. Školky tenkrát příliš časté nebyly, snad jen pro děti ze sociálně slabých rodin, kde musela maminka chodit do továrny. Děti byly doposud hýčkány doma, a ve škole jen ty nejotrlejší povahy a nejzdatnější nátury nepropadly panice a všeobecné hrůze. 
Máma mne uvedla do třídy, trochu s obavama, jak to vydržím a jak obstojím, a posadila do třetí lavice, když se byla předem vyptala strýce Tesaře, která lavice je nejlepší. Druhá nebo třetí, radil. Seděla už tam jedna hočička - máma se jí vyptala, jak se jmenuje, a představila mne. Mojí sousedkou byla  Evička Fialová. "Tady budeš sedět, pamatuj si to! Třetí lavice, oddělení u okna!" Máma by za mne nejraději i dýchala. Měla pocit, že mne musí protektorsky chránit, protože jsem slabší, hubenější, křehčí a nemocnější než ostatní děti. Při tom ale stále visela ve vzduchu výčitka, že nejsem dosti bystrá, průbojná, zdatná a chytrá. Rozhodně cokoli šlo, zařizovala máma sama. Vysvětlila mi, kam si mám dát tašku, zkontrolovala je-li dobře vidět na tabuli. Kdyby to šlo, byla by zůstala stát vedle mne po celou školní docházku, aby mi mohla nařizovat, co si mám myslet, co mám říkat, co si mám pamatovat, co mám kdy udělat, jak vzít život do ruky. Ale nakonec mne musela ponechat v lavici samotnou a šla si  stoupnout k ostatním maminkám opodál. Do třídy vplula mohutná paní ředitelka a cosi hovořila. Už tenkrát jsem uměla projevy, kostelní kázání, proslovy a všechny jiné dlouhé řeči kolem sebe nechat bez povšimnutí proplynout. Máma přísně sledovala, zda si počínám bystře a chovám se chytře, stále ji pronásledovaly obavy, že ve světě neobstojím a zdali přecijen nejsem příliš hloupá. Hned první den jsem se takto projevila,  když paní ředitelka, četla naše jména a my děti jsme měly říkat "zde". Musela mne číst dvakrát. Podruhé opakovala to "Nešporová" velmi přísným, zvýšeným a rozhořčeným hlasem, až potom jsem se vytrhla ze zasnění a nepřítomnosti a řekla ulekaně "zde". Celou cestu domů se to potom přetřásalo a ještě pak večer doma se máma zlobila a rozebírala toto první selhání, kterých potom byly ještě nekonečné řady.   

Škola byla veliká, ponurá a velmi nebezpečná, jako ostatně celý svět. Stála jsem tu osaměle, sama proti všem, a cítila jsem, že neobstojím, že jsem k boji nezpůsobilá a i jinak k ničemu. Děsila mne paní ředitelka, mohutná přísná dáma, která od počátku ve mně nenalezla zalíbení. Děsila mne rozlehlost tříd a chodeb, vše bylo jaksi cizí a nepřátelské. Přes všechnu hrůzu ale byla škola i zajímavá. Na chodbách visely zarámované reprodukce slavných obrazů a vlastenecké plakáty. Na jednom z plakátů byl obraz rodiny v chodských krojích, muž s čakanem, přísně se tvářící, maminka v odění bohatě vyšívaném a dítě vyparáděné stejně tak. Nad nimi nápis : CESTUJTE DOMA, ZŮSTAŇTE VĚRNI SVÉ KRÁSNÉ ZEMI ! Vztahoval se k nim zřejmě tento příběh : maminka s dítětem chtěli jet na výlet do ciziny, ale tatínek je včas zadržel a vysvětlil jim, kam mají jezdit.
Jinak budila škola hrůzu. Děsivá, temná budova obřích rozměrů, kde se ztratím jak zrnko prachu. Sužovalo mě vědomí vlastní nedostatečnosti, kterou každý okamžitě uvidí.

Na podestě schodiště byl jakýsi "oltář" s portrétem významné osobnosti - snad anglické královny? nebo měli tenkrát krále? nevím. Zdá se mi, že to byl spíš jakýsi muž, ale už si tu tvář ani titul nepamatuju. Když jsme tudy šli prvně ve štrůdlu, řekla paní učitelka : "Stand" a když jsme zastavili, kázala "bau", museli jsme se všichni poklonit."A takhle se budete klanět vždycky, když půjdete kolem." Zvykli jsme si, a aniž bychom věděli komu, hluboce jsme se klaněli.  Později, když jsem pádila ráno do třídy a hrozil pozdní příchod, neopomněla jsem naznačit poklonu mrsknutím hlavou k obrazu. Myslím, že to pohození hlavou bylo vše jiné, jen ne projev úcty.

Ze školy i do školy mě museli rodiče vodit. Dvakrát denně museli absolvovat cestu na Národní třídu. Časem se domluvili s rodiči Heleny Parschové, kteří bydleli v Holečkově, a rodiči Mirka Poláka, kteří bydleli na Hřebenkách, a jeden z nich vždycky vezl všechny tři děti. Někdy zaskakovaly i babičky. Mirkovi rodiče byli tvrdí a ctižádostiví, byl po nich. Hodlali to v životě někam dotáhnout, Čechy jim nestačily, plánovali vystěhování do Brazílie. Mirek v zimě hrdě ukazoval teplé rukavice . "Ty už mám na loď!" Ale zatím chodil do anglické školy, aby znal jazyky. 
Cestou ze školy bylo možno zastavit se v zajímavých obchodech nebo u neméně zajímavých výloh. Mezi výlohami vévodila Fričova prodejna, na Friče jsme se nezapomněli podívat nikdy. Obdivovali jsme obrovské duhové motýly, mušle, nejrůznější přírodniny, ale i krásné artefakty přírodních národů, umně pletené košíky, vyřezávaná sedátka, primitivní hudební nástroje, černé pámbíčky afrických divochů. Výloha byla často obměňovaná a skýtala stále nová překvapení a vždy novou pastvu pro oči. Nedaleko průchodu na Národní třídu byla prodejna  figurek z foukaného skla, byly tam maličké barevné i velké, drahé a vznešené - třeba jakási víla na saních, tažených párem jelenů, celá z mléčného skla. Máma říkala, že není hezká. Chápala jsem to po svém - ovšemže nebyla tak hezká jak by mohla být, kdyby byla barevná. Víc se mi líbily figurky co nejpestřejší. Zírala jsem na ně jak u vytržení a později, když jsem jezdila do školy už sama a dostávala kapesné, utrácela jsem ho za skleněné figurky. Měla jsem pak doma oslíka, opičku s pomerančem, psa Sniffa z tehdejších komiksů v Lidovkách, a mnoho dalších. Jednou jsem si za šest korun koupila krásné růžové prasátko, zabalené v kousku papíru jsem si ho dala do kapsy, a omylem jsem ho pak vyhodila se starými lístky od tramvaje. Když jsem doma zjistila, že ho nemám, velice jsem brečela - ani ne tak pro tu ztrátu, ale proto, jak mi bylo líto těch, kdo ho vyráběli. Jak se asi radovali, když se jim tak pěkně povedlo - a já tupec ho tak necitlivě zmařím. Máma mě utěšila - "nic si z toho nedělej, oni si to tak neberou, jim se jistě takových prasátek rozbije spousta, když je vyrábějí."     

Také bylo možno se cestou ze školy zastavit v obchodním domě ASO. Ten byl na Národní třídě, byla to přízemní hala se čtvercovými prodejními kójemi, nad každou svítil hranol z bílého skla s číslem. Hračky byly desítka, to si pamatuju. V domácích potřebách mi máma jednou koupila hrníček s obrázkem dětí, jak si hrajou se slonem na kolečkách. Byl by se mi lépe líbil se lvem, ale netroufala jsem si odporovat prodavačce, která mi nabízela ten se slonem. Nejraději jsem měla papírnictví. Lákaly mě panensky čisté bloky a zářivě nové, ještě neokousané a neolámané pastelky, vybízející k vytváření krásných obrázků. Také sešívačky, sponky, běloučké gumy, ořezávátka a čisťounké sešity, pořadače, kartotéky, diáře, notýsky s abecedou. Ty hověly mé touze po uspořádání světa, utřídění vědomostí a encyklopedickém srovnání všehomíra. Milovala jsem přehledy, diagramy, seznamy a stále jsem vše třídila, rovnala a pořádala. Jaksi mi to pomáhalo zbavit se strachu z mnohosti a bezbřehosti. Hezky to řekl Václav Havel : "Já jsem pořádkumilovný člověk, chaosu světa a duše čelím tím, že se snažím uspořádat alespoň svůj mikrosvět."  
Mirek Polák se vždy choval jako rozumný muž,  v ASE věděl, co si může dovolit koupit a co je drahé, pohrdal hračkami, a vůbec měl dospělé řeči. Mne zlobily, zdály se mi příliš nafoukané, ale mámu uváděly v nadšení. Doma potom tátovi líčila, jak je Mirek šikovný, samostatný, světa znalý a rozumný - no a samozřejmě došlo na to, jaká jsem vedle něho já. Mirek si osvojil nadřazené postavení, brzy už znal cestu ze školy a vodil mne sám, peskoval mne, ale držel nade mnou ochrannou ruku a tvrdě se mne zastal, když by mi chtěl kdokoli ublížit. Někdy jsem brečívala pro skutečné či smyšlené ústrky a Mirek rozhorleně kázal, abych mu jen řekla, kdo mi co udělal, že ho zbije. Jednou jsem se cestou ze školy ztratila - to nás ještě vodili a zrovna s námi jela moje máma. Vystoupila jsem u křižovatky mimo stanici a než si toho máma s Mirkem všimli, tramvaj se rozjela. Hledali mě pak na všech  stanicích, vrátili se ke škole, projeli celou trasu devítky, Mirek byl strachem o mne zoufalý a pořád říkal, jak se o mne bojí. "Co jen se tý holce stalo, já ji mám tak rád!" Na Národní třídě mě zatím docela náhodou potkala paní Valečková ze Švédské a když jsem řekla, že jsem se ztratila, vedla mě domů, celá užaslá mojí naprostou nepřítomností, zamyšleností a ochotou nechat sebou manipulovat. 
Divila se mojí neuvěřitelné neznalosti cesty domů - vždy bych byla ochotná jít na opačnou stranu - a divila se i mému naprostému klidu. Vzpomínám si na tu cestu dobře, vůbec mi nedošlo, že mne možná hledají - prostě mě teď vede domů paní Valečková, no a co. Šla jsem  vedle ní jak beránek, něco jsem si pro sebe mluvila a k tomu gestikulovala, vypadalo to jako když diriguju skladbu. Také mne paní Valečková vybízela, abych řekla něco anglicky - to bylo ze strany dospělých častým tématem konverzace, a mne to vždycky uvedlo do rozpaků. Co mám anglicky říkat? Něco? To je příliš široký pojem. Rozpačitě jsem mlčívala k mámině nelibosti. Tentokrát jsem se rozhodla vyhovět a vysvětlila jsem paní Valečkové, že slovo "point" znamená "ukaž". Současně jsem se cítila trapně - proč tady plácám takové nesmysly? 
Máma a Mirek mne mezitím zoufale hledali, nakonec se máma vrátila domů - a tam mě našla.  

Anglická škola byla vedena osvíceně a pokrokově v duchu anglosaských tradic. Důraz se kladl na poctivost a hrdost na sebe. Učitelé mohli zadat úlohu a odejít ze třídy, byli si jisti, že nebudem opisovat. Bylo by to nečestné - a být čestným byla nejvyšší meta. Největším trestem bylo muset se stydět sám před sebou. Nebylo nic obtížného chovat se čestně s vidinou tak skvělé odměny, jakou byla hrdost na sebe. Bavilo nás to, opisováním jsme pohrdali a podvody jsme odsuzovali. V pozdějším životě asi mnohé z nás tyto ideály opustily. Občas dnes slýchám a čtu o dávných spolužácích, mnozí se proslavili, třeba Karel Raška nebo Josef Michl (tehdy Pepíček), který se málem stal laureátem Nobelovy ceny za chemii. Slavná byla od malička Evička Kolovratová, teta Mářa mi řekla, že je ze šlechtického rodu. Nechápala jsem, co to znamená, ale asi nic zlého, byla to hodná a tichá holčička. 
Karel Raška byl syn známého vědce, a údajně též vnuk Alberta Einsteina, jelikož prý jeho maminka byla podle mnohých známek Einsteinovou dcerou. 
V klubku pošťuchujících se a pištivě žalujících prvňáků všechna vážnost slavných jmen vymizela. Prozatím to byla jména holčiček, brečících nad lavicí politou inkoustem a jména rošťáků, kteří ten inkoust z bujnosti rozlili. Paní učitelka občas zapomínala na tu čest, že učí na exkluzívní škole, a docela obyčejně si nad námi zoufala. Právě ti co se později proslavili, bývali největšími rošťáky. Ale pravidlem to nebylo, Pepíček Michl byl od malička dospělý, vážný a lehce přemoudřelý. S Karlem Raškou jsem měla neustálé spory, jaksi jsme se neměli rádi. Byla to silná a výrazná osobnost, kluk zdatný, chytrý a nadaný, ale také zpupný a při rvačkách surový. Nejdřív se hrdě hlásil ke Skautům, pak se jeho rodiče jako první dali ke komunistům. 
Vláďa Skokan se později oženil s Marií Müllerovou, mojí spolužačkou ze střední školy. Mirko Cipra, veliký odvážlivec a kašpar, který se uvedl hned v prvních dnech školy tím, že mluvil za mne, jelikož jsem nebyla schopná pro hrůzu a brekot vydat souvislé slovo, ten se prý stal později členem Lidových milicí a zasahoval proti demonstracím v roce 1989.

Nejdřív jsme mívali angličtiny jen hodinu denně, zpočátku se učilo česky, později se celá výuka měla odehrávat v anglickém jazyce. Pozvolna se přecházelo na tento způsob v hodinách angličtiny, ve třetí třídě už se při nich česky mluvit nesmělo. Za tři roky jsem se tu naučila anglicky docela dobře, ale pak jsem bohužel vše zapomněla. 

Nosívali jsme tašku na zádech, koženou, pokud takovou naši rodiče sehnali, nebo aspoň z imitace kůže. Číst jsme se učili z Poupat, ne všichni jsme je měli, ani ta nebyla k sehnání. Poupata byla tlustá kniha, ilustrovaná Marií Fischerovou-Kvěchovou, s obrázky buclatých dětiček a proslavená větou "MÁME MÍSU MASA, Ó MY MÁME MASA, Ó MY SE MÁME !" Četli jsme si v nich o tom, že Ema má mámu, máma má Emu, a o tom mase. Měla jsem břidlicovou tabulku s písátkem a houbičkou, ještě nedávno se na takových děti učily psát - ale u nás ve škole už se nepoužívala, psali jsme do sešitů. Podle druhu linkování se jim říkalo písanka, deník a početník. Psací potřeby jsme nosili v těžkých dřevěných penálech se zašupovacími víčky, pestře pomalovaných "lidovými" ornamenty. V masívním dřevě byly vydlabány tři podlouhlé přihrádky - na péro, tužku, gumu. Jedna přihrádka byla dlouhá, vedle ní dvě kratší. Šprti nosili tužek víc, vždy je měli pečlivě ořezané,  také měli rezervní perka a dokonce kůžičku na otírání. Tužky byly dřevěné, a byla na ně ořezávátka, ale v těch se obvykle nakonec hrot tužky ulomil, lepší bylo špicovat je nožem. V každé lavici byl skleněný kalamář, zapuštěný, ale i tak co chvíli někdo inkoust rozlil. Pan školník  velikou lahví s nálevkou kalamáře doléval. Paní školníková uklízela školu - metla hromadu vlhkých pilin, která zabírala celou šířku chodby. Podivovala jsem se, kde se tu nabralo tolik smetí, pokládala jsem ty piliny za hromadu prachu. Ale ty penály! Byly z masivního dřeva, těžké, jejich obsah rachtal a hrkal. A ta rána, když penál spadl na zem. Paní učitelka Štěpková, která učila angličtinu, byla velmi nervózní, při každé ráně sebou škubla a zaúpěla. Provinilce poslala stát do kouta - a to bylo věru zlé, být poslán na hanbu! Celá třída se dívala a bylo proč se stydět. Penály ale řachaly znovu a znovu. Paní učitelka s bolestnou grimasou si stiskla spánky. Potom vydala rozkaz : od této chvíle, až zas někomu něco upadne, sám půjde a postaví se na hanbu!  Nejdřív jsme se zalekli - stát na hanbě býval tenkrát obávaný trest. Pak někomu upadlo pero a chtě nechtě se musel odloudat do kouta, a jinému hned na to tužka a a ten už o něco veseleji běžel za ním, a dalšímu papír, shledali jsme to zábavným, houfně jsme vybíhali z lavic a tísnili se v koutě. Komu nic neupadlo, bystře sám něco shodil, aby mohl následovat ostatní. Náhle bylo na hanbě půl třídy a zbytek se rychle činil, aby byl v koutě taky. Nejdřív se jen tak postrkoval penál po lavici, aby sjel a řachnul, potom už se nikdo nenamáhal předstíráním - něco popadnul, a džuch s tím na zem. To už byla na hanbě celá třída a velmi se tím bavila. Paní učitelka usoudila, že trest se minul s účinkem. 
Učebnice matematiky se jmenovala Mladý počtář a budila hrůzu. Černobíle tištěná, bez jediného obrázku, a její stránky byly zaplněny nekonečnými sloupci příkladů. Už jen pohled na ty sloupce vzbuzoval hrůzu a beznaděj, něco jako pohled do vězeňské chodbys řadou dveří do jednotlivých cel, za kterými se skrývá zas a zas jen pustota beznaděj.Bývalo nám přikázáno některou z těch stránek otevřít  začít u prvního příkladu... Měla jsem pocit, že mám valit do nekonečného kopce obří balvan, se kterým stěží pohnu, natož abych ho navíc valila. Ovšem to nekonečno. Tady zas začala být matematika zajímavá. "Kolik je nekonečno bez jedný? Jsou dvě nekonečna víc než jedno nekonečno? A co milión nekonečen, a nebo rovnou nekonečno nekonečen?" Ty otázky byly zajímavé i tím, že si s nimi ani dospělí nevěděli rady. Ale bohužel dbali spíš na to, abych se učila 7 a 8. 

Kdykoli jsme ve třídě byli zavoláni k tabuli, museli jsme se uklonit, a při odchodu na své místo zas. Mirko Cipra, závratně nebojácný, pravil, že musí dát při tom uklánění pozor, aby nám tu neudělal kotrmelec, a vůbec měl řeči odvážné až budily hrůzu. Znevažoval učební látku, dělal si legraci z kreseb, které paní učitelka vytvářela na tabuli a přikresloval k nim posměšné detaily. Obdivně jsem žasla.

Do školy se jezdilo devítkou od Sokolovny na Plzeňské, nebo devítkou či pětkou od Štefanikových kasáren, k nim se muselo z Hřebenek Holečkovou ulicí pěšky, a při tom jsme si hrdě říkali, že brzy tu bude jezdit trolejbus. U kasáren se čekalo na tramvaj. "Pětkou ne," vtipkovali jsme s dětmi," ta by nám vjela do tašky!" Den co den jsme svůj vtip opakovali a shledávali ho výtečným. Před kasárnami staví němečtí vojáci, vesměs šarže v důstojnických čepicích, sokl pod ruský tank. Mlčky, pomalu, rezignovaně,  s vědomím porážky. Pokoušela jsem se vyčíst z jejich obličejů, šedých prachem a únavou,  co si asi myslí. Jejich výrazy byly kamenné jako ty kvádry, které s odporem zvedali. Doufali ještě v něco? Styděli se?Pochopili něco? Výrazy jejich tváří neříkaly vůbec nic.  

Tramvaje jezdily tenkrát ještě ty staré, Křižíkovy, otevřené. Když byl nával, visel na schůdkách hrozen lidí, jen tak tak že všichni nespadli. "Ta je nacvoknutá," říkali jsme. Tramvají chodil průvodčí a volal "jízdenky prosím", velká byla za korunu a dětská za padesátník, ve stanici průvodčí dbal aby lidé řádně vystoupili i nastoupili a potom zazvonil, že se může dál.  Vystupovali jsme na Perštýně a prošli průchodem do Charvátvy ulice. 

První dny ve škole jsem byla zděšená a zoufalá. Neustále jsem brečela. Paní učitelka k tomu zavolala paní ředitelku, z té jsem byla teprv zděšená. "Proč pořád pláčeš?" zjišťovaly. "Já se bojím," vysoukala jsem vysvětlení. "A čehopak by ses tu bála?" To jsem vysvětlit nedokázala. Srdnatý Mirko Cipra vyskočil a podal vysvětlení sám: "Prosím, ona se bojí bubáka!" "Bubáka? Ale kdepak by se tu vzal bubák?" divily se. Mirko hned věděl: "Prosím, ona si myslí, že je v té skříni!" "Ve skříni? Ale tam žádný bubák není, to přeci víme, že, děti!" Skříň nám všem ale ležela v hlavě. Co v ní asi je? Bubák zřejmě ne, ale nic dobrého tam nebude. Ponurá budova školy, úzkost z neznáma. Úzkost z vlastní nedostatečnosti, která mi nikdy nedovolí zvládnout to, co se ode mne žádá. A nad tím vším máma jak boží oko, vševidoucí, výhružné. "Ty musíš, ty nesmíš." Musíš být jako jiné děti, čiperná, chytrá, šikovná, bystrá, všímavá, chápavá ... Nejsem ani bystrá ani šikovná. Nic nevím, nic si nepamatuju, netrefím. "Vidíš, jak ostatní děti už chodí do školy samy?" Nevidím. Nic nevnímám, žiju si ve svém světě jak ve věži a svět skutečný mě míjí. "Sem si sedni, tohle vem do ruky, takto s tím zacházej, toto dělej, toto nedělej." S vyděšenými zraky poslouchám, co mi máma přikazuje, pokouším se poslechnout a vykonat co žádá, ale moje mysl dlí kdesi docela jinde. 

Časem mi trošku otrnulo. Andre Havlík, který je Angličan a neumí česky, namaloval kozu modře. "Cožpak je koza modrá?" zlobí se paní učitelka. Napadl mne vtip : "On by jí asi někdo polil inkoustem." Ale nikdo se mému vtipu nesměje. To mne mrzí. Jindy píšeme svislé čárky, mají to být písmena I, Ivánci. Když jich napíšeme jednu řádku, nesmíme psát na příští linku, mezi řádkami Ivánků má být mezera. Ale kdosi se spletl a píše další řádku Ivánků těsně pod tu už napsanou, lepí čárky k sobě. Paní učitelka už se zas zlobí a mne zas napadá vtip : "On myslí, že by se odráželi ve vodě." Zase se nikdo mému vtipu nesměje. 

Naše paní učitelka se jmenovala Jindřiška Hlavsová, byla mladá a velmi krásná. Měla světlé vlnité vlasy a nádherně se jí lesklo čelo. Byla velmi zapálená pro svoji práci a brala ji velmi vážně, až příliš. Každá naše nedokonalost ji přímo drásala a uváděla v zoufalství. Já naopak jsem paní učitelku pokládala za bytost dokonalou a zejména jsem obdivovala to, jak má krásné vlasy a jak se jí leskne čelo a nos. Toužila jsem se jí vyrovnat a usmyslela jsem si, že si budu  čelo a nos tak dlouho leštit, až se mi budou taky tak nádherně blýskat. Každý večer před spaním jsem si naslinila dlaň a usilovně jsem třela a leštila. Ale výsledek byl nulový. 

Angličtinu nás učila paní učitelka Štěpková, byla velmi stará, jistě jí bylo aspoň čtyřicet ne-li víc, a k tomu hubená a nervózní. Tu zas doháněly k zoufalství naše padající  penály.

Hned první den se musela máma zlobit - to když jsem neuměla včas reagovat na svoje jméno a říct "zde", cestou domů to přetřásala, a potom už se zlobila stále a stále. Důvodů byly spousty. Že se loudám, že si neumím zavázat tkaničky, že musí dělat všechno za mne, že si nic nepamatuju, že nejím, že mám malou nohu. Všechno bez rozdílu jsem vnímala jako svoje provinění, velice mne mrzelo, ale o nápravu jsem se nepokoušela ani náznakem. Tušila jsem, že sebevětší úsilí by stejně nic nezměnilo. Noze neporučím, aby vyrostla, hlad nebudu mít nikdy, a umět udělat něco rychle nedokážu. A máma jen s údivem bědovala: "To je hrozný, jak ona má malou nohu, jiný děti maj nohu větší o tři čísla."  Jindy zas bědovala s výčitkou v hlase: "Přijdou k nám děti Tesařovy - a první co slyším - teto já mám hlad! Řekla snad Dorlička někdy, že má hlad? Paní Blažková mi řekla - to dítě snad neudělá rychlej krok! A jak ty nic neumíš - jiný děti v tvým věku ..." Byla to pravda. Neznala jsem hodiny, nepamatovala jsem si rozvrh, netrefila jsem po Praze. Ze školy i do školy mě museli vodit, jiné děti už dávno jezdily samy. Jiné děti znaly, uměly, věděly. Jiné děti byly bystré, čilé, chytré a veselé. Jiné děti byly k světu, já jsem byla divná, hloupá, navíc nedorostlá, s malou nohou. Ve svojí vztahovačnosti jsem považovala všecko šmahem za své provinění, malou nohu, liknavost i nechutenství .A máma se zlobila a zlobila. Plna neutuchající energie dělala všechno za mne. Trochu jí to dělalo dobře, byla by nejraději dělala všechno za všechny a rozhodovala o všem místo všech. Rozčilovala se, hubovala, křičela, třásla se mnou, při tom napodobovala můj slabomyslný výraz a předváděla mi, jak vypadám : vypoulila oči a vyplázla jazyk, vydávala hýkavé zvuky a neskrývala při tom svůj vztek. Volala kde koho, aby s ní souhlasil. Přímo zuřila, doufaje, že mne trochu probudí k životu. Vše marno. Byla jsem tupá, netečná, loudavá, zamyšlená, zasněná, duchem nepřítomná. Mátoha, mouchy snězte si mně, bytost do sebe zahloubaná a neschopná se postarat o základní životní potřeby.  Nanejvýš jsem se rozbrečela, ale nikterak se nezměnila.  Zabraná do svých myšlenek, žila jsem si ve svých snech. Čím víc máma křičela, tím hlouběji jsem se nořila do svého smyšleného světa. V těchto útěcích od reality jsem dosáhla časem mistrovství, vytvořila jsem si svou druhou skutečnost do všech detailů, zabydlela jsem si ji smyšlenými přáteli a prožívala jsem s nimi sterá dobrodružství dle svého přání. Svět skutečný mi vadil, rušil mě, zdržoval, odváděl od lepšího světa mých představ. Skutečný svět byl obtížný, únavný a neměl mne rád. Ve světě vysněném jsem byla skvělá, chytrá, statečná, oblíbená a slavná. A máma se zlobila a zlobila. Přivedla mne ze školy, přezula, kmitala kolem mne, obsluhovala mne, podala mi oběd (honem Mařenkou ohřátý), nařizovala Mařence, co a jak mi má připravit, jak a v čem obsloužit, jak mě umýt, jak utřít, málem jak krmit. Mařenka byla z vesnice a prohodila, že ona v mém věku už si dělala všechno sama. To mámu rozpálilo do běla. Korunu jsem všemu nasadila tím, že jsem nechtěla jíst. Máma mi mezitím vyndala učení z tašky, a šla zatelefonovat Polákovům, aby se dozvěděla, co máme za domácí úkol. "Jo Mirek, ten si panečku vždycky všechno pamatuje! A sám si všechno udělá, toho jistě paní Poláková nemusí obsluhovat." Když zjistila co máme za úkol, vyhledala početnici, nalistovala stránku, otevřela sešit. Vyndala pero z penálu, namočila ho do inkoustu a podala mi ho. "Tak piš. Za úkol máte vypočítat..." a při tom láteřila : "Taková Ivanka Málková, ta si jistě dělá všechno sama. Té maminka nemusí namáčet pero!" A nastalo zlobení nad početním úkolem. Opět se potvrdilo, že jsem mnohem hloupější než jiné děti. Helenka Parschová už samozřejmě dávno ví, kolik je sedm a osm!  A zná už hodiny.  A trefí. A zas nové láteření a nový křik. Konečně jsem se rozbrečela, a rozbrečela se i malá Ivanka, která si hrála pod stolem. Věděla jsem, že jsem velice špatná, styděla jsem se za to, ale neměla jsem jedinou myšlenku ohledně snahy to změnit. Jiné děti jsou chytré, tlusté, pěkně jedí, noha jim vyrostla normálně, nebojí se, jsou veselé, před návštěvou se nestydí, na lidi se nekaboní, vědí kolik je sedm a osm, když přijdou ze školy tak si hned samy napíší úkol, nikdo jim pero nenamáčí.  Jen já jsem méněcenná, hubená, ustrašená, zapomnětlivá, ubrečená. Co dělat. Stydím se a bojím se lidí. Jistě to všichni vědí, jaká jsem, a taky se zlobí. Mrzí mě to, že je to tak, ale nemám jedinou snahu něco s tím udělat.

Jednou jsem potřebovala cosi velmi zajímavého sdělit sousedce Evičce. Třída s paní učitelkou pro mne přestaly existovat, teď tady byl jen tento nadmíru závažný problém. Evička se nezdráhala a poslouchala - až nás musela paní učitelka napomenout. Znělo to jaksi z dálky, a v další chvíli opět převážila důležitost mého problému. Okolní svět jakoby se vytratil, a hrůza - paní učitelka mě musela napomenout podruhé! Když potom po konci vyučování pro nás přišli rodiče, šla paní učitelka za mojí mámou a rozhořčeně jí sdělila, že jsem se bavila při vyučování a že mě musela DVAKRÁT  napomenout! Máma byla zdrcená. Hrůza, nejsem dokonalá, a nejen to, neuposlechnu při prvním napomenutí. Vedla mne, Mirka Poláka a Helenku Parschovou a před nima se na mne zlobila, celá zdrcená mým neslýchaným proviněním. Bylo mi hanba a tak jsem předstírala, že je mi to fuk. "To se dneska ani nepodíváme na Friče," dávala máma průchod svému rozhořčení. "Nó, notak se nepodíváme na Friče," řekla jsem ledabyle. "Něco jsem ti koupila, ale asi ti to nedám." "Nó, notak nedáš." Před dětmi jsem si chtěla zachovat tvář a dělala jsem hrdinu, v hloubi duše jsemse styděla.
Máma byla zdrcena. Taková strašlivá zatvrzelost! Co s tím? Dojela s námi na Smíchov, předala děti, a mne vedla za babičkou Nešporovou, aby se s ní poradila. Strašlivě zlobím, a ještě navíc se odmítám kát. Nechala mne u babičky stát v předsíni, a dlouho se radily, co počít. Co se mnou, ta hrůza. Jaké nesmírné provinění, když mě musela paní učitelka dvakrát napomenout! Stála jsem v předsíni, odhodlaná podržet si svou cynickou masku. Z kuchyně jsem slyšela mámino zdrcené a bezradné bědování. Nevím, co babička radila, řekla bych, že ať si to máma tak nebere - cestou domů od babičky byla sice máma naštvaná, ale už neláteřila. Ovšem ještě dlouho po té mi můj strašlivý poklesek připomínala. Chtěla mít dokonalé dítě - a teď tohle!   

Většinou stojí máma proti mně a vede onu nesmyslnou válku rodičů s dětmi za účelem výchovy. Snad že mě chtěla mít dokonalou, snad že toužila po dítěti, jakým je možno se pochlubit a blýsknout před lidmi, před bandou, před Mimou. S nejvyšším nasazením, vehementně a za použití křiku, zlosti, ječení a láteření zbavovala mě mých vad a nepravostí. "Seš nemožná, seš hloupá, seš duchem nepřítomná, tváříš se tupě, seš pomalá, seš liknavá, všecko zapomeneš, nic nevyřídíš, nikam netrefíš, plácáš nesmysly, radši před lidma ani nemluv, stydím se za tebe..." Všecko to byla pravda. Tupě jsem stála a zírala. "Tak se aspoň nějak braň a netvař se tak hloupě! Kdybys uměla aspoň odpovědět!" Tupě jsem civěla a posléze se rozbrečela. "Nebreč a polepši se!" Ale nebylo mi dáno se polepšit, nebylo mi dáno začít být náhle chytrá, bystrá, vtipná, pohotová, mrštná, šikovná, šmastrná, chápavá a zgruntu jiná. Čím víc máma křičela, tím víc jsem se uzavírala do svého smyšleného světa, kde jsem vystupovala jako bytost nanejvýš bystrá, krásná, obdivovaná, statečná a velmi chytrá. Svět jsem nechala míjet kolem sebe, zahleděla jsem se kamsi do svého snu a tvářila jsem se ještě tupěji a netečněji. A abych neplácala před lidma hlouposti, pro jistotu jsem vůbec nemluvila. 

Paní Přecechtělová, která chodí hlídat teď už jen Ivanku, se jí ptala : "Co seš mýho?" Ivanka smutně řekla : "Holka nešťastná." "Ale pročpak?" "Protože - aby Dorlička nedělala chyby." Ivana mě měla ráda, vždycky byla při mně, i když jsem jí chvíli před tím pro nic za nic nabančila. Milovala mě oddaně a bezvýhradně, litovala mě, když máma láteřila - a já jsem její lásku a oddsanost přijímala s chladnou samozřejmostí.

Jednou se máma se mnou učila angličtinu. Opakovaly jsme : "I will be - we shall be - " náhle k tomu Ivanka dodala : " - ksinapastvu!" "Cože?" "No přeci - vyšel býk si na pastvu!"

Sice úzkozt, sice strach a neustálý pláč - ale mezitím náhle okouzlení. Krásné nové sešity s bělostnými stránkami, krabice nových pastelek. Plastelina s barevnými obrázky zvířátek, která si můžem vymodelovat. Proč ale jsou ta zvířátka tak tupá a bezduchá? Proč  všichni ti, kdo dělají návody k dětské tvorbě, mají děti za blbce? Proč je nutno kreslit zajíčka zezadu jako změť oválů - a proč ho nelze kreslit tak, jak vypadá? Ale i přes tyto známky nesmyslného podceňování jsou školní pomůcky svůdné, voní novotou a papírnictvím, lákají možnostmi, vybízejí k tvorbě a dovolí osvobodit duši vypsáním toho, co nelze sdělit řečí mluvenou. 

Nová školní taška, nový dřevěný penál, slabikář zvaný Poupata, linkované sešity, všecko je to pěkné a zajímavé. Jen mě mrzelo, že jsem neměla sadu barevných dřívek, z nichž se sestavovaly obrázky. Měli jsme ji mít do školy. Byla v krabici s přihrádkami a obsahovala hůlky různých délek, kolečka a jiné útvary. Máma usoudila, že by to bylo zbytečné vyhazování peněz a že postačí nalámané sirky. 
Z těch se při dobré vůli taky dalo leccos složit, ale nebylo to barevné a hlavně nakonec nemohlo dojít na nejkrásnější etapu práce - třídění podle barev a velikosti a ukládání do přihrádek a chlívečků. To musela být nejvyšší rozkoš, takto svoji práci završit a uzavřít.

Jednou nás navštívili Muchovi, strýc Ráfa, teta Infa a jejich kluci. Strýc Ráfa byl velký dobrák, ale na svoje děti přísný - někdy se mi zdálo, že až moc. Na můj vkus je vedl tvrdě, kupříkladu je vyhazoval do výšky a zase chytal, to mne děsilo. Kluci se tomu chechtali, zřejmě byli už  zoceleni a k tvrdému životu vycvičeni. Výskali radostí, ale to mne nezmátlo, já jsem za tím vytušila tvrdý dril. Jednou mi chtěl strýc udělat radost a vyhodit do vzduchu taky mne. Bála jsem se neposlechnout - máma stála opodál a ostřížím zrakem sledovala, chovám-li se správně jako kluci Muchovi a budu-li taky jásat jako oni. Strýc už mě držel, mohutnými tlapami mě svíral pod ramínky, hrůzou jsem stěží dýchala, ale pokoušela jsem se nedat nic najevo. Bylo to na verandě a strýc se podíval ke stropu : "Vidíš támhle ten háček? Poletíš až k němu a zůstaneš na něm pověšená!" "Tak jo," řekla jsem a byla ve mně malá dušička. Všichni stáli kolem a těšili se na tu legraci. A už mě mohutná medvědí síla vyhodila - letěla jsem s nečekanou prudkostí kamsi směrem k nekonečnu. Dosud jsem se snažila zachovat dekorum, ale tahle náhlá nečekaná hrůza se nedala vydržet. Rozeřvala jsem se na celé kolo. A řvala jsem ještě dlouho potom, kdy mě uklidňovali a tišili. Máma byla velmi roztrpčena a mračila se. Darmo pak strýc házel svoje kluky znova a znova, aby mi ukázal, že to nic není. Kluci se chechtali a výskali a všichni mi vysvětlovali,že to je zábava a legrace. Dlouho trvalo, než jsem se vzpamatovala. Máma se zlobila. Zase se potvrdilo, že jsem méněcenné bázlivé dítě, nepodařené, nemocné, hubené a bledé. Jakýsi zmetek všem k smíchu. Máma  byla mrzutá a zklamaná, zase jsem udělala jaksepatří ostudu.   

Hraček už teď bylo víc než za války. Mělo se za to, že hračky jsou zbytečné krámy, věci k ničemu a jen pro zlost. Uklízejí se tím způsobem, že se shrabou a kamsi nasypou. Máma nám na hračky pořídila bednu, kam se coby smutná změť naházelo vše, co bylo k hraní a tudíž k ničemu a co bylo docela automaticky předurčeno ke zkáze. Nikdo nečekal a ani od nás nechtěl, abychom s Ivankou hračky šetřily a uchovávaly. Všecko to byly jen krámy pro zlost, které děti roznášejí po bytě, aby nadělaly nepořádek, v němž si libují. Služebné žehraly a sypaly naše harampádí do bedny hlava nehlava, medvěda popadly za ucho a taky ho tam přihodily, muselo ho to tam tlačit. Drobné věci propadly ke dnu a navždy zmizely. Naš zájem o hračky takto degradované pohasl a vytratil se, nevábné harampádí k hrám nevybízelo. Stavebnice už zůstaly jednou provždy rozsypané, kartičky už nikdo nesložil do jedné hromádky, skládačky nesestavil, šatečky panence neoblékl - panenka byla bůhvíkde. Byla tu jen divoká změť, bezcenná a nepoužitelná. Poztrácené díly, bezprizorné součástky, hadříčky, korálky, kostky, obrázky, plánky her, díly skládaček, panenky bez ručiček a autíčka bez koleček, olámané pastelky, nedokončené vystřihovánky, dodnes mám v paměti ten smutek a neklid, který mne posedl při pohledu na tu zkázu. Ta změť navždy rozházených, rozsypaných, rozpadajících se a nenávratně k zániku určených věcí mne sužovala, skličovalo mne pomyšlení že to medvěda v bedně tlačí, že bych stejně nikdy nenašla to s čím bych si chtěla hrát, že je všechno beznadějně odepsané. Dospělým moje harampádí na srdci neleželo, to co bylo evidentně k nepotřebě se vyhodilo a bylo to. Byla bych si ráda hrála s hračkami tak, jak se to má, ale ony se jaksi samy rozbíjely, ničily, trhaly a ztrácely, v té beznadějné změti nebyly k ničemu.  Ovšemže se nabízí otázka, proč jsem si hračky neuklidila. Nebylo by to nemožné. Ale tak jako mě mrzel nelad, stejně tak jsem nebyla schopná ho změnit na lad a pořádek. Nevím, proč si děti svoje hračky neuklízejí, ale nikdy jsem takové neviděla. Ani ty, kterým se to vtlouká do hlav, neuklízejí samy od sebe. Natož pak ty, od kterých se to nežádá. Jakási psychická závora mi bránila v tom, abych roztřídila, posbírala, urovnala a poklidila. Poztrácené a rozházené kartičky ze hry "Každý ve svém domě" mě vždycky před usnutím mrzely a soužily, ale nikdy jsem je ve dne neshledala a nedala k sobě. Rozsypané Domino přímo prosilo o urovnání do krabičky - přesto jsem ho oslyšela.  
Svým dětem jsem podobné soužení nechtěla připravit a proto jsem jim hračky rovnala pečlivě až pedanticky, večer jsem vždycky shledávala stavebnice a skládanky a rovnala je do krabic. Měly svoje místa na policích a dohlížela jsem na řád a systém tak přísně, až jsem  je dětem jen nerada půjčovala. Všechno se muselo vždy srovnat, nic se nesmělo ztratit, co se rozbilo jsem hned slepovala, všecko muselo vypadat jako právě zakoupené.  Hračky se u nás opečovávaly tak úzkostlivě, až jsem dětem otrávila dětství zas jinak.

Snad by byl svět hezký, nebýt té trvalé úzkosti, která poutala, dusila, svazovala. Vymyslela jsem si jakousi strašlivou teorii, která mě děsila jak můra. Možná, že svět vůbec není, a pustým vesmírem poletují jen jakési černé mraky. Na nich sedí ohyzdné zlé čarodějnice, samy podobné mrakům, nahaté, s ošklivými černými klíny a plandavými prsy. Jsou sprosté, zle se chechtají a chtějí se nějak zabavit, protože se nudí. Mohou všecko - a tak si usmyslely, že si pro zábavu stvoří svět a v něm mne. Tak, abych je neviděla a abych viděla jen svět kolem. Samy se převtělily do lidí, jedna z nich vzala na sebe podobu mojí mámy, jiná táty, všechny ostatní si vzaly podobu těch, které právě vidím. Vystupují jako lidé, někdy dokonce předstírají i dobrotu a laskavost. Když se nedívám, vrátí se ze svého převtělení do své pravé podoby, chechtají se jak mne napálily, jak jim věřím a jak nic netuším. Pošklebují se mi a karikují onu osobu, kterou přede mnou hrají. "Ona si vážně myslí, že jsme její máma a táta! Cha - cha! Ta nám nalítla!" Prozatím si myslí, že pravý stav věcí přede mnou úspěšně zatajily, ale jednou se mi v pravé podobě předvedou, a to bude teprv legrace! Ale co Ivanka? Ta je také jednou z nich? Možná, že kromě mne si stvořily i ji, a těší se, jak napálí i ji, až povyroste. Vzpomínám si na tu hrůzu, jak jsem jednou chodila v noci po bytě - nikde nikdo, jen v postýlce spala Ivanka. Sedla jsem si k ní s medvědem v náručí a brečela strachem a opuštěností. Jsou vskutku čarodějnicemi ti kolem mne - nebo nejsou? Proč není nikdo doma? Asi teď někde lítají na svých košťatech, jsou bujné a mají legraci. Ivance to bylo fuk, spokojeně oddychovala, v obličejíku měla klid a mír. Lampy z ulice svítily až sem, stromy vrhaly na strop strašidelné stíny. Jak jen to všechno dopadne? Co budem dělat? Cítila jsem se opuštěná, sama v celém vesmíru, bezradná a navíc zodpovědná za spící sestřičku. Kdo mi pomůže? Nikdo. Všicni jsou proti mně, Bůh není, není úniku, není naděje. Vládne všemocné zlo. Jsem proti nim sama, vyrobená od nich jen pro legraci, z rozmaru všemohoucího zla. Možná, že je na světě víc lidí jako já - od čarodějnic pro legraci stvořených - jak je ale rozpoznat? Kde jsou nějaké důkazy, že mám nebo nemám pravdu? Kdo je pravý člověk a kdo převtělený? Chodila jsem po bytě v noční košili, tiskla jsem k sobě medvěda (ten není živý a tak nemůže být ježibaba) klepala jsem se zimou a strachy, brečela jsem a přemýšlela, co počít. Nikdo nebyl doma, jen cvalík Ivanka s nevinným výrazem spokojeně spinkala. Ta jistě není převtělená. Napadlo mne, že uteču a Ivanku vezmu s sebou, abych ji zachránila. Ale kam utéct? Před čarodějnicemi se přeci utéct nedá. Odevšad mě vidí a pobaveně se chechtají.
Časem jsem svému praštěnému nápadu uvěřila docela pevně. Budu s nima bojovat, usmyslela jsem si. Hlavně nesmějí poznat, že jsem je prokoukla. Nesmím dát najevo, že něco tuším, že vím všecko. Chovat se jako nic, a jednou je přeci přistihnu! Zapomenou být ostražité, a dost rychle se nepřevtělí. Navenek musím být veselá a bezstarostná. Nachytám je. Jenže co potom? Možná, že až se dozvědí, že jsem prohlédla jejich hru, přestanu je bavit a zničí mne. Dál si budou lítat vesmírem ve své pravé podobě a budou si vymýšlet novou zábavu beze mne. Jak jen to je, jak jen se dopídit pravdy. Zkoumám různá znamení. Když támhleta paní (nebo čarodějnice?), co jde po protějším chodníku, zahne za roh, tak je to pravda. Sleduju jí, nezahnula. Když doběhnu k támhletomu kandelábru dřív, než ke mně dojede to auto, není to pravda. Pádím jak šílená, abych to stihla.   
Nakonec jsem se odhodlala k zásadnímu řešení . zeptám se jich. Jsou-li vskutku čarodějnicemi, pochopí, že další přetvářka nemá smysl a zjeví se ve svojí pravé podobě. Aspoň budu vědět, na čem jsem. Zeptala jsem se mámy, je-li vskutku člověk. Byla hodná, nerozčílila se, měla právě dobrou náladu. Ujistila mne, že je člověk, že opravdu žádná čarodějnice není, a že jí není ani nikdo jiný. Vida - tak se dozvěděly, že o nich vím - a nezakročily. Možná je to přecijen tak, že vesmír i zeměkoule existuje a lidi na ní jsou lidi. 

Ale pořád jsem žila ve svém podivném světě, plném záhadných nápadů, představ, rituálů a smyšlených pověr. Vymýšlela jsem různé příkazy, kterých je nutno uposlechnout, a různé zákony, které je nutno dodržovat. Jejich nedodržení by mělo za následek cosi strašného, nevím co přesně, patrně že bych se propadla do pekla. Značně mi ztrpčovaly život a hlavně mě děsilo jejich nedodržení. Jednou se stalo, že jsem cosi zanedbala a potom jsem vskutku věřila, že do toho pekla přijdu a pár dnů jsem brečela strachy. Stanovila jsem si přísná pravidla chůze po schodech, otevírání vrat, zejména chůze po chodníkové mozaice, která k tomu ostatně přímo vybízela.
Cesta ze školy nebyla jednoduchá - v chodníkové mozaice se nesmělo stoupat na bílé kameny, to bych se propadla - asi taky do pekla. Když to někdy nebylo technicky možné, vymýšlela jsem různé úlevy - padá-li na bílé kameny stín, pak se na ně stoupnout může. Ale pozor, život nesmí být jednoduchý, za jednu úlevu jsem hned stanovila deset jiných tabu. Není snadné být dítětem, a dětství zdaleka není bezstarostné.

Musím - nesmím. Musím doběhnout k tomuhle kandelábru dřív, než dojede tamto auto k rohu. Musím do večera přehryzat dřívko. Musím rychle přeříkat básničku, než vyteče voda z umyvadla. Nesmím šlápnout na tuto dlaždici, zato onu dlaždici musím třikrát obejít. Stále jen samé nesmysly. Proč se někdy ony příkazy netýkaly něčeho smysluplného a rozumného?

Jeden čas jsem se večer vždy modlívala, abych ve spánku umřela. Vyřeší se tím moje nevydařenost a ničemnost, budu ležet v rakvi a všichni budou plakat. Kdekdo bude litovat, že se ke mně choval špatně, dokonce mi ubližoval, a teď už je pozdě něco napravit. Sama jsem se málem rozbrečela lítostí nad sebou. Později jsem se rozhodla skočit z okna, k čemu jsem na světě? Bídná, nenapravitelná, od základu špatná, nepodařená a nanichodná - jednou už jsem u toho okna stála - ale venku byla zima a tma... raději jsem si zas lehla do vyhřáté postele. Leč bylo mi nést světem dál svou hanebnou existenci, navěky vnímat svou podřadnost a při tom ochotná nechat se opečovávat a mámou obsluhovat a spát v posteli, kterou mi čistě povlíkla.

Ale byly i chvíle, kdy úzkost nebyla, někam se schovala a přestala se připomínat. To když přišly na návštěvu děti Tesařovy. Chodívaly si k nám hrát a vodily sem i svoje kamarády - Pavla Klenera a Pepíka Hanušů, později Valušku Křikavovou, Janu Panuškovou, Miladu Vančurovou, Janu Trefilovou... Hráli jsme si na verandě na ostrůvky a nebo na zahradě na Araby. Z prutů jsme si vyrobili koně a jezdili jsme na nich po poušti. Rozložitý tis byla oáza, tam jsme bydleli, a druhá oáza byla na dolní verandě. Občas jsme na koních projeli poušť a prchali před lupiči. Naši oři byli zprvu jen holé proutky, pak jsme jim přidělávali hlavy vystřižené z papíru, ocasy z nití, vyráběli jsme ozdobná sedla a z lahviček od léků měchy na vodu. Brzy byli koně tak vylepšení, že bylo obtížné na nich jezdit. 
Střežili jsme jakýsi zlatý poklad, o který usilovali loupežníci. Jindy jsme zase hlídali své posvátné "šunkesy", což byly dlouhé silné pruty, jednou byly totemem a zástavou, jindy sloužily jak tyč při skoku o tyči.

A nebo když nám táta předváděl "něco ze zásuvky". Buď staré pohledy, nebo všelijaké zajímavé obrázky, památníky, gratulace, pohyblivé a prostorové výjevy. A nebo když jsme si s ním listovali v starých časopisech, humoristických listech, a prohlíželi si starodávné módy, ceníky, reklamní knížky z devatenáctého století. Když nám natáhl hrací strojek, nebo když se rozhodl pouštět parní strojek.
 
Ve třetí třídě jsme měli na rozvrhu ruční práce dívčí, a chodily tam jen holky, kluci měli volno. Ruční práce nás učila paní ředitelka, a já jsem se jí velmi bála. Byla to mohutná a přísná dáma, a myslím, že jsem nebyla sama, kdo se jí bál. V lásce mě neměla. Učily jsme se háčkovat a vyráběly jsme žiňku. Ta fungovala jako jakýsi vzorník, postupně se na ní měly objevit různé vzory. Jakž takž jsem se naučila řetízek, snad i dlouhé a krátké sloupky, ale když došlo na ozdobné krajkoví, byla jsem v koncích. Nemohla jsem pochopit, kterak kam zapíchnout háček, kolikrát nahodit, kudy protáhnout - byla jsem nešťastná. Doma mi babička z milosti kousek uháčkovala - pak byla žiňka jaksi pruhovaná - čistý spořádaný pruh byl uháčkován  babičkou, umolousaný a utahovaný do podoby šedého prkénka byl zřetelně ode mne. Ve škole bývalo pravidelně zle. Paní ředitelka z výšin svého majestátu na mne zírala jak na toho nejhoršího budižkničemu a předem věděla, že zas všechno zauzluju, zvrtám a pomotám. Nevěřícně kroutila hlavou nad úhledným kouskem doma háčkovaným a zle se mračila na moje pachtění ve škole. Nakonec vždy končila lekce brekem. Když po ručních pracích přišli do třídy kluci, tak Jenda Fott, který seděl vedle mne, mne pravidelně nalezl v slzách. Paní ředitelka ještě činila zápis do třídní knihy a přísně rozmlouvala s učitelkou, která ji přišla vystřídat. Jenda Fott vzal moje ořezávátko ve tvaru pistolky, a svoje, které mělo podobu prasátka. Postavil je k sobě a namířil na paní ředitelku. Tiše a soucitně šeptal "Prasátko ji zastřelí ... " To byl nejhezčí projev náklonnosti, kterého se mi v anglické škole dostalo, takové dobromyslné a laskavé - a dodneška jsem za něj Jendovi vděčná.

Plnicí pero, to byla věc! Ve filmu jím podepisovali šeky milionáři, v poválečných letech ho mívaly jen osoby nanejvýš úctyhodné, bankéři, ředitelé, diplomati. Časem už to bylo cosi sice vzácného, leč dostupného, asi jako hodinky, mívaly ho velmi bohaté děti a psaly jím dokonce i ve škole. Bylo "americké" - a říci o něčem že je to americké bylo nejvyšší možné uznání a ocenění. Nejen americké auto, ale i americká žvejkačka, americká uniforma, americká pasta na zuby, americké tkaničky do bot - kdykoliv se řeklo "americký", byla to věc nevídaná a nanejvýš záviděníhodná. Nejskvělejší pak byl americký film. Pak jsme taky začali říkat s despektem "americkej blázen" některým spolužákům. 
Chodily s námi děti Angličanů a Američanů, žijících v Praze. Některé uměly pár slov česky, jiné mluvily jen anglicky, jedno měly společné : velice zlobily. Odmítly se podřídit jakékoliv výuce, kázni a spolupráci. Holky byly ještě poměrně normální, seděly tiše v lavici, i když česky neuměly, ale kluci vyznávali svobodu. Byli nezkrotní a nezvladatelní, dle zásady "co chci to můžu". Snad to byly děti diplomatů, vyslanců, zaměstnanců zastupitelství - nevím. Vyznačovali se vesměs nespoutaností a naprostou neposlušností, okázale pohrdali autoritou a snahou učitelů nějak je zapojit do výuky. Ani by to nešlo, když neuměli česky. V hodinách angličtiny se sice už česky nemluvilo, ale ani tady neuznali za vhodné cokoli z dění kolem akceptovat. Po marných pokusech zpacifikovat je postavili je učitelé na hanbu, což jim nikterak nevadilo. Vyváděli, dělali si co kozel kázal, pitvořili se, házeli houbou a papírovými vlašťovkami, čmárali po tabuli, lezli po lavicích, pobíhali třídou kam se jim zachtělo, dělali dokonce stojky, váleli hvězdy, napodobovali učitele, posléze zmořeni únavou klesli na zem a jen se povalovali. Mezi zakřiknutými českými dětmi působili velice nezvykle. Jejich sebevědomí, naprostý nedostatek respektu, nebojácnost, troufalost, opovážlivost a bohorovný klid nás ohromily. My, poslušné české dětičky, které jsme při vyučování seděly s rukama za zády, jsme jen nevěřícně zíraly a žasly, co se taky může - co ovšem jen někdo může. Hleděli jsme s úžasem a později i s nechutí, časem jsme těmito svobodnými a školou nespoutanými raply okázale pohrdali. Učitelé brzy zjistili, že nemá význam je napomínat ani se jimi zabývat a ignorovali je. V každé třídě býval jeden, někdy dva, pobyli jen krátkou dobu, takže proč se s nimi zlobit. Američtí blázni za pár týdnů zase zmizeli kdesi ve světě. Je pravda, že mívali hodinky, plnicí pera a dokonce žvejkačku, ale ani tak si naši úctu nedobyli.

Po plnicím peru přišly i plnicí tužky - později se říkalo krejony nebo Versatilky. To byl další hit a předmět závisti. Někdo měl dokonce obojí - a pokud tyto zázračnosti nosil v koženém penálu se zipem, tak jsme se úctou neznali. Takový žák nerachtal penálem dřevěným, ale elegantně otevíral zip. Nepotřeboval ani kalamář s inkoustem, ani ořezávátko,  jen ledabyle vysunul tuhu, a ledabyle si penálem pohupoval ... Tenkrát nám kombinace plnicího péra a plnicí tužky připadala jako vrchol vší elegance, vznešenosti a důstojnosti. Netušili jsme, že příští léta přinesou onačejší atributy lidské nadřazenosti. Plnicí pera skončila na smetišti směšné veteše, a stejně tak tam asi jednou skončí i všechno to, co hýbe světem a budí závist dnes. 

Výuka se nesla ve znamení slávy, že je po válce a Německo bylo poraženo. Při každé příležitosti nám bylo vysvětleno, jak je naše vlast krásná a jak je teď bez Němců šťastná. Jak jsme hrdí na to, že smíme mávat naším práporkem, zpívat naši hymnu a nosit národní kroje. To byla móda - pořídit holčičce kroj, nosila ho pak na všelijaké slavnosti a velmi se jím pyšnila. Máma byla nepřítelem zbytečného parádění a kroje se jí příčily. Já bych byla chtěla mít aspoň jen tu čelenku - prodávali je v Asu, byla uvitá z klásků, vlčích máků, kopretin a chrp,  a zdála se mi být velmi krásná. Toužebně jsem si ji prohlížela, ale máma řekla, že je to nevkus. I bez kroje se může prožívat radost ze svobody a z míru.   

Kdosi psal na tabuli něco o Mařce a zapomněl udělat háček na "ř". "Cože - Marka? Zlobila se paní učitelka. Jsme rádi, že jsme se marek zbavili!
S nadšením také vykládala o odsunu. "Všech Němců se zbavíme, už u nás nebudou, už nebudou hanbou naší země. Většina už jich je pryč." Kdosi se hlásil, že tu někteří ještě zametají ulice. "Ještě ty si odstraníme, a pak už bude naše zem jenom krásná." Na odsunu nebylo tenkrát nic zlého - alespoň ne pro ty, jichž se netýkal a kdo ho neviděli. Němci tu páchali jen zlo, tak ať si odejdou do svého Německa!

Někdy jsme si po škole hrávali na válku. Kluci  pobíhali po ulici a stříleli vším, co se podobalo zbraním. "Dží - kchch - bum! Ratatata! Padni, seš mrtvej! Bombardování! Hurá do krytu! Ale kdo bude Němec, a kdo Čech?" "Vy jste jako Němci a my budeme Češi!" "Tak to teda ne, minule jste byli Češi vy, tak teďka zas budete Němci!" "Tak ať! Kch - bum! Seš zabitej!" "Nejsem, já už byl v krytu!" "A holky si s náma hrát nebudou, ty neuměj bojovat!" "Tahle holka může, tu vodí Polák!" To se jednalo o mne, Mirek Polák byl vážený. Bojování jsem se stejně neúčastnila, moje hraní spočívalo v tom, že jsem seděla v krytu. Některé děti tu čekaly na rodiče, některé už chodily domů samy, ale ještě si chtěly zahrát na válčení. Mne tenkrát doprovázel domů Mirek, měla jsem v něm rytíře a zastánce, ale jinak mě peskoval pro mou loudavost, říkal mi "zpomalenej film" a vůbec mě rád napomínal, ale starost o mne vnímal zodpovědně. O Helenu Parshovou, která s námi také měla společnou cestu, se starat nemusel, ta byla samostatná a ochránce ani mentora nepotřebovala. To jen já jsem byla stále ustrašená, bezradná, ubrečená, hloupá a nekonečně naivní. Každému jsem věřila, poťouchlých rad jsem spolehlivě uposlechla, každý mě napálil. Všecko jsem popletla, zapomněla, všude jsem se ztratila, kdekdo se mi smál. Ale Mirek se mne vždy zastal.     

Válka ještě dožívala, ještě v nás byla. Nevnímali jsme ji jako zbytečné a absurdní zlo, ale jako součást života, něco běžného a normálního. Některé z dětí poznaly její hrůzy na vlastní oči, některé jen z doslechu, některé v ní přišly o život. Ale neděsilo nás to, ani nedojímalo. Zabíjení, ničení, pustošení - to všecko bylo cosi samozřejmého, co patří ke světu, ve kterém žijeme. Jen slovo Němec v nás vzbuzovalo  odpor, bylo synonymem zloducha a vraha. Němec figuroval v našich hrách coby padouch, loupežník a univerzální nepřítel. Vždycky byl nakonec pokořen, rozdrcen a smeten a ke konci hry na hlavu poražen.

Nedá mi to, abych nezaznamenala pitomé dětské vtipy, kterými jsme se obšťastňovali. Bývaly tak blbé, že by asi nikomu nikdy za zapsání nestály.Tak proto. 
"Řekni koleje!" "Koleje." "Bába tě poleje!" Někdy se ještě dodával bonus : "Dědek tě rozmačká a bude z tebe rajská vomáčka."
"Já mám žízeň." "Tak si dej nohy křížem." A opět bonus : "A ruce dozadu a vypij celi Vltavu." "Že tě pokřtím zvláštním jménem!" "Jakým?" "Jů, ty se budeš jmenovat Jakým!" "Hele, nech si toho, jo!" " Ty se budeš jmenovat Helenechsitohojo!"
"Víš co, říkej mi na všecko Já taky!" "Tak jo." "Já jsem šel do města." "Já taky." "Koupil jsem si tam syrečky." "Já taky." "Ty syrečky smrděly." "já ta-" "Jů, ty jsi smrděl!" "Já jsem šel do lesa." "Já taky." "Kácel jsem tam stromy." "Já taky." "Dělal jsem z nich koryta." "Já taky." "Z těch koryt žraly prasata." "Já ne!" "To neplatí, musíš říct já taky!"  
"Ty jsi tele, já jsem fon, dohromady telefon."
Z palce a ukazováku se vytvořilo kolečko. "Strč sem prst!" Když dotyčný uposlechl :"Jé, spadl jsi do záchoda!"
"Volá tě!" "Kdo?" "Vrabec na drátě!"
"Co to máš na botě?" Když se tázaný podíval : "Děkuju za poklonu!"
"Na čem roste kokosovej ořech?" "Na palmě." "Ty chceš napálit? Tak tumáš!" (Táta říkal, že už v jeho dětství se tento vtip uplatňoval, jen otázka zněla "na čem rostou datle".)
"Co chceš na hrob, věnec nebo plech?" "Věnec." Tak jsi Němec!" "Tak teda plech." "Tak jsi Čech."
"Kdo byl lepší, Žižka nebo Hus?" Na "Žižka" se dělalo "džuch do bříška", na "Hus" zase "jede autobus" - to se přejelo pěstí po obličeji.
"Ty máš nápady jak šťavnatý suchary a vokoralý pivo."
"Ty máš zápal kosti vod blbosti, papírovou horečku."
Někdy se hrozilo : "Ty si to výpijééš!" "A co?" polekal se oslovený. "Malinovou šťávu!" A nebo  "Ty si to vódneséš!" "Co?" "Kufry na nádraží!" V dobách, kdy se psalo inkoustem a záchranou kaňky v sešitě bylo slíznutí : "Ty si to slíznéš?" "Co?" "Kaňku vod inkoustu!"
Roku 2000 radí děda Karel Šebestiánovi, jak napálit filatelistu. Musíš se ho vyptávat : "Máš Anglii?" "Mám." "Máš Francii?" "Taky." "A máš Parnalébu?" "Co?" "Parnalébu." "Tu nemám." "A chceš ji?" "No, chci." "Tak tady máš pár na lébu!" 
Zajímavé je, že všechny tyto žertíky jsou jaksi založeny na agresi, na touze druhého ponížit a na očekávání, že ten si to nedá líbit a vypukne boj. Je to atavizmus po opicích, červech a nálevnících? Všechny ty legrace jsou útočné, jejich účelem je rozpoutat konflikt. Některé se dědí z generace na generaci, některé jsou všeobecně rozšířené, některé zazářily jen v určitých zeměpisných oblastech a v jiných zůstaly neznámé. 
"První třída kašička, druhá třída drůžička. Třetí třída hodní žáci, čtvrtá třída darebáci. Pátá třída medvědi, protože nic nevědi. Šestá třída za rohem mazají se tvarohem. Sedmá třída u stolu, vokusuje mrtvolu." 
"Tiše tiše, pan učitel píše. Na zeleným stolku, namlouvá si holku. Na zelený lavici, namlouvá si vopici."
Nic nevadilo, že rodiče těmito vtipy a veršíky nadšeni nebyli. Pokládali je za blbé až stupidní, ale my děti jsme je považovaly za geniální. Nezaznamenávám je pro hloubku myšlenky ale pro příští generace, aby nežily v iluzích, že dřívě neměly děti zalíbení v pitomostech. Zaznamenávám tento folklór proto, aby nebyl zapomenut, protože nikdo jiný, kdo by ho zapsal, už se zřejmě nenajde.
"Co?" "Sklo, aby neprasklo."
"Proč?" "Pro slepičí kvoč."
"Cože?" "Vidličky a nože."
"Kdy?" "Jindy, na svatýho Dyndy." Nebo : "Až hrábě pokvetou."
"Jak?" "Tak a nejinak."
"Čím?" "Čimčarara čim."
"Kolik je hodin?" "Kolik v Praze novin." "Jako včera touhle dobou." "Za pět minut - bude víc."

Měli jsme hodinu kreslení. Paní učitelka řekla, že budem kreslit sanitku a předkreslila ji na tabuli. Zjednodušený obrys korby, dvě kola, na boku kříž v kruhu. Vysvětlila nám, že je to červený kříž, a kdo bude mít obrázek hezký, bude si smět kříž vybarvit. Děti se pustily do práce, s námahou opisovaly jednoduché tvary, dalo jim to zabrat. Já jsem měla obrázek hotový hned a bez problémů, ale zdál se mi nudný a pustý. Děti se pořád pachtily a kreslily - co jim na té sanitce může dát tolik práce? Seděla jsem nad hotovým obrázkem a  nudila jsem se. Co kdybych ten kříž maličko přizdobila? Jen tak malinko, zoubkama kolem? Zdobím a přikrašluju. Do okýnka jsem udělala krajkové záclonky, pneumatiky jsem vylepšila složitým vzorkem. Z reflektoru vycházela duhová záře. Kříž byl vyzdoben bohatými ornamenty. Pak to šlo ráz na ráz. Náhle se po celé karoserii pnuly liány, rozkvétaly orchideje, seděli na nich ptáci. A co na střechu, aby nebyla tak holá? Posadila jsem tam veliký pohár s barevnými kopečky zmrzliny a vedle něj broušenou sklenici s perlící se limonádou, plátkem citronu a brčkem. Krása. A kolem sanitky snad má být pusto? Brzy tam rozkvetla zahrada, stály palmy, byl tam bazén a ze skalky tryskal vodotrysk. V pozadí byla krajina s romantickou skálou a vodopádem. Děti pozvolna dokreslovaly svoje obrázky, jeden jak druhý, všechny vzorné - a zoufale pusté a nudné. Když jsem přinesla paní učitelce svůj obrázek já, nebyla mocna slov, málem se o ni pokoušely mdloby.   

Do školy přišel pan inspektor. Prohlížel naše sešity a také výkresy. Moji sanitku paní učitelka decentně ukryla, nechtěla se prezentovat tím, že má ve třídě cvoka. Ale jiné moje práce pana inspektora zaujaly, dal si mne předvolat. "No, to je zajímavé," pokyvoval hlavou. "Čímpak chceš být, až budeš velká?" "Prosím poustevníkem." "Poustevníkem? A pročpak?" " Prosím abych mohla psát knihy a měla na to klid." 

Jednou jsme si ve škole povídali o tom, jakou má kdo barvu očí, a paní učitelka vyzvala děti, aby po řadě vstávaly a říkaly, jaké oči má jejich maminka. Děti poslušně oznamovaly : "Modré." "Hnědé." "Černé." "Hnědé." "Šedé." "Modré." Jaká nuda! Cožpak musíme všichni poslouchat tato stupidní sdělení? To nemají děti trochu fantazie? Nechce se mi říkat něco, co nemůže nikoho zajímat. A právě na mne přichází řada. "Kozí," prohlásím bez rozmýšlení. Hurónský smích zaburácel třídou. Děti se řehtaly, řvaly smíchy, nemohly se utišit. Paní učitelka jen bezradně zírala : "Kozí?" "Jo." "To dítě je opravdu trochu divné ..." pomyslela si.

Zpívat jsem odmítala. Paní učitelka zkoušela třídu ze zpěvu, děti po řadě předváděly své umění - ale ze mne nedostala ani hlásku. Měla jsem příliš silně vštípeno, že zpívat neumím a že je to ostuda. Vyvádět bláznivé kousky mi zatěžko nebylo, ale zesměšnit se zpěvem bych nedokázala.Tak by na mne ulpěla nedozírná hanba a byla bych zbavena důstojnosti do konce svých dnů. Ani jsem vlastně nevěděla, jak se to dělá, to zpívání. 

Od prvních dnů ve škole byla nejvzornější žákyní Zdenička Huňková. Drobounká holčička, s vizáží panenky, se snaživým obličejíčkem a bohatými kudrnatými vlasy. Seděla v první lavici a kdokoli ji viděl, musel ji obdivovat a chválit. Její vzorné chování spojené se vzornou podobou k tomu vybízelo. Nevím, jak to dělala, ale vždy ve všem byla nejlepší, v chování nejvzornější a v učení nejsnaživější. Nebyla vycepovaná ctižádostivými tetami, bylo to v ní, dokonalost vycházela z jejího nitra, aniž by o ni usilovala. Uměla recitovat dlouhou báseň :
        Bouří to dnes bouří
        sázavskými lesy,
        lovčí trubky znějí
        všecko vůkol děsí.
        Tamo laň se bílá
        houštinami žene,
        za ní kníže Oldřich,
        šípy napřažené ...
a zvali ji do jiných tříd, aby jim tam tu báseň o založení Sázavského kláštera přednesla. 
Když ji starší děti potkaly na chodbě, volaly "Zdeničko!" a my ostatní jsme žasli nad její slávou.
Toužila jsem také po vzornosti a dokonalosti, po pochvalách a uznáních. Ale jak jich dosáhnout? Vymyslela jsem plán. Budu prostě dělat přesně všechno tak jako Zdenička. Sedí přede mnou, tak to nebude těžké. Když se Zdenička postaví, stoupnu si taky. Když si sedne, udělám to po ní. Když si vyndá z tašky penál nebo svačinu, udělám to i já. Když se bude hlásit, zvednu tu samou ruku. Všechno prostě budu dělat přesně tak jako Zdenička, pokud možno stejnými pohyby, a to by v tom byl čert, abych nebyla taky vzorná. Plán to byl dobrý, ale trochu náročný. Co chvíli jsem se přistihla, že už se zase nedívám na Zdeničku a zapomínám dělat její dvojnici, že se zajímám i o jiné děti, občas dělám něco docela jiného než Zdenička, že zkrátka být něčí kopií není snadné, ba uskutečnitelné.
Po mnoha letech jsem se o Zdeničce doslechla, že v životě nikterak výrazně šťastná není, že má mnohé problémy. V tom jsem se jí možná přiblížila.

Měli jsme střídavé vyučování, některé dny odpoledne. V zimě končívalo odpolední vyučování za tmy, vracela jem se ze školy setmělými ulicemi. Už jsem jezdila sama, ale stále jsem neměla prostorovou představitost ani orientační smysl. Vlastně jsem netrefila, řídila jsem se podle výrazných bodů, jakýchsi majáků. Od školy se muselo dojít ke křižovatce, přejít na zelenou, dojít k tramvajové zastávce a počkat na devítku. Devítkou jet tak dlouho, dokud nedojede na Plzeňskou a z okna neuvidím firmu pekařského krámu s vymalovaným košem, ze kterého se sypou housky a rohlíky. Tehdy se musí vystoupit a jít vzhůru ulicí kolmou k Plzeňské. Přejít křižovatku s Grafickou, pak s Holečkovou, a jít stále vzhůru Švédskou k první vile vpravo.Takto se dojde domů. Jednou za zimního večera, po návratu z odpolední školy se stalo, že jsem firmu pekařství nějak propásla a vystoupila jsem o stanici později. Co teď? Nenapadlo mě nic chytřejšího, než stoupat vzhůru ulicí, kolmou k Plzeňské, která se poněkud podobala té, po které jsem chodila doposud. Tak se dostanu domů alespoň přibližně. Stoupala jsem vzhůru a pociťovala jsem mírné uklidnění v tom, že spád kopce je stejný a že stejně přecházím i dvě křižovatky. Nemůžu tedy dojít tak úplně jinam, když se všecko tak podobá známé cestě. Potom ale v místech, kde měla být naše vila, zjevila se vila zcela jiná a cizí. Přepadla mě nedefinovatelná úzkost. Vejdu do jakéhosi cizího domova. Patrně tu bude žít naše rodina ve své další možné podobě, a mne přijme bez rozpaků jakožto další možnou variantu mojí osoby. Bude to trochu jiný domov, ale budu tam žít trochu jako v tom starém, a život půjde dál. Je-li vesmír nekonečný, pak se v něm nekonečněkrát opakuje naše galaxie, naše sluneční soustava, zeměkoule, Praha i naše rodina. Řady našich podob, jako dvě nekonečné řady zrcadel, postavených proti sobě, se tu opakují od jasných a určitých až po nejasné a setřené, s podobou posunutou a mizící až do bezpodobí. Teď právě vcházím do podoby jiné a budu tam figurovat jako kdosi odlišný od mého pravého já , ale rodiče nic nepoznají, protože to budou jiní rodiče ... Budu dál žít svůj život, ale budu někdo jiný. Něco jako zakletý zámek. Něco jako svět za zrcadlem, do kterého nelze vstoupit, ale pokud se tam vstoupí, není návratu.  Posedla mne hrůza. Co teď? Otočila jsem se a prchala jsem zpět, dolů tou ulicí, která byla jen neskutečnou variantou ulice známé, co vede k pravému domovu. Doběhla jsem zpět na Plzeňskou, v hlavě se mi rozsvítilo, že musím zpátky podle tramvajových kolejí a najít ten koš s houskami a rohlíky. Jen ne vejít do jiného světa, do další dimenze, do jiné možné podoby ... já chci svoji podobu dosavadní a svoje rodiče, které mám odmalička. Povedlo se. Našla jsem spásný koš a našla jsem i pravou ulici, která vedla k nám. Tady je Švédská, a tady je naše vila s mojí správnou rodinou. 
Pokoušela jsem se pak svoje dobrodružství vylíčit mámě - i s tou hrůzou možnosti jiné existence, ale nesetkaka jsem se s valným pochopením, máma se zlobila, a právem. Je to ostuda, že ještě netrefíš ze školy, a navíc si vymýšlíš nesmysly.

Jednou jsem jela ze školy, čekala jsem na svou devítku na refýži na Perštýně, nedaleko stál pán a byl docela plešatý. Jak je legrační, myslela jsem si. Škoda, že tu se mnou nejsou děti Tesařovy, to bychom se na jeho účet pobavili. Najednou se podívám do své taštičky přes rameno - je otevřená - a peněženka pryč! Co teď! Nikdy jsem si neuměla poradit s nečekanou těžkostí nebo s problémem, pro nějž jsem neměla vzor řešení. Když  taková situace nastala, prostě jsem se rozbrečela - a teď se někdo postarejte! To jsem udělala i teď. Nikdo z lidí na stanici si mne nevšímal, jen ten holohlavý pán přišel a ptal se : "Copak se ti stalo, holčičko?" "Ztratila jsem peněženku a teď se nedostanu domů," vzlykala jsem. "A kolik jsi měla v té peněžence?" "Dvacet korun," bědovala jsem. Pán mlčky sáhl do náprsní kapsy,  vytáhl svoji peněženku, vyndal dvacetikorunu a podal mi ji. "Tak na, a neplač." "Děkuju," řekla jsem mezi vzlykotem. Domů jsem se dostala. A já jsem se tomu pánovi chtěla smát! Dodnes ho odprošuju. 

Devítka jezdila kolem Národního divadla, přes most Legií, na Újezdě zahýbala doleva kolem Koďouskovy drogerie, přijela k "tanku", k Andělu, tam zahnula doprava a pokračovala okolo Ringhofferových závodů po Plzeňské do Košíř. Baron Ringhoffer prý byl velký lidumil a mecenáš, ale teď se blížil rok 1948 a konec jeho slávy. Ringhofferovka, později Vagonka Tatra neboli Tatrovka,  tenkrát vyráběla vagóny a zaměstnávala hodně lidí ze Smíchova. Patřil k ní i veliký dvůr ležící naproti přes ulici, občas ze vrat hlavního závodu převáželi kostry nedohotovených vagónů do protější části továrny.  Na prvním vagónu stál dělník v montérkách a mával červeným praporkem, provoz na Plzeňské se zastavil, tramvaje, auta i chodci čekali, až kolona vagónů přejede. Na továrnu jsem se dívala ráda - fascinovala mě obrovská okna haly, složená z malých tabulek, za nimiž zářily jiskry od svařování. Až na ulici bylo slyšet rány, bušení kladiv, sykot svařování a veliký lomoz. K hale přiléhal velký nezastřešený dvůr s kočkovými jeřáby, které bylo možno obdivovat z oken tramvaje. Spolužák Evžen Popp, který bydlel nedaleko v Kartouzské ulici, měl z okna svého pokojíku výhled právě do tohoto dvora. Já jsem mu ten zajímavý pohled velmi záviděla a nadšeně jsem o něm doma vyprávěla rodičům, ti ale moje nadšení nesdíleli. Tramvaj minula Ringhofferovku a na stanici u pekařství s obrázkem košíku a sypajícího se pečiva se vystupovalo. Nebo se taky  mohlo vystoupit už u tanku a jít nahoru Holečkovou ulicí, kterou má v budoucnu jezdit trolejbus, to byla cesta trochu delší, ale nebyla tak strmá. 

Tramvaje jezdily ještě ty staré Křižíkovy, bez aerodynamických tvarů, vlastně velmi krásné. Během jízdy zůstávaly otevřené, frajerským kouskem bylo vyskakovat za jízdy a také do rozjíždějících se tramvají naskakovat. V každém voze byl průvodčí v uniformě s kšiltovkou, brašnou na peníze a s kleštičkami, prodával jízdenky, gumičkou na kleštích jednu z bločku oddělil a kleštěma ji proštípal - celkem čtyři otvory podle toho, jakým číslem jedeme a kdy a kde pasažér nastoupil. V každé stanici dbal průvodčí na řádné vystupování a nastupování. Trhnutím za řemínek, který se táhnul u stropu po celé délce vozu, zazvonil a dal znamení řidiči, že se může jet. Když všechny tři vagóny odzvonily, jelo se. Řidič stál na přední plošině, starodávným reostatem poháněl motor nebo brzdil. Občas šlapal na zvon - když hrozila kolize s neopatrným chodcem. Občas sypal písek na koleje, aby rychleji zabrzdil. Vyhybky přehazoval průvodčí pákou, kterou si vysunul z podvozku a opět ji tam ukládal, tramvaj se pomalu rozjížděla a průvodčí si počkal, až ho bude míjet stupátko, potom ležérně naskočil, opsav nohou elegantní křivku. Někdy vypadla kladka, - "vylít klacek", tehdy musel opět zasahovat průvodčí, stoupnout si na spřáhlo a po několika marných pokusech se strefit kolečkem kladky do troleje. Průvodčími po válce byli tenkrát jen muži a to povolání si neslo prestiž snad ještě z dob starého Rakouska, průvodčí byli vážení a slušní lidé. Později začaly jezdit tramvaje aerodynamických tvarů, zvané ponorky, dveře se samočinně zavíraly a průvodčí seděli ve vyvýšené kukani u nástupních dveří. Tehdy už dopravní podniky těžko sháněly zaměstnance a k tramvaji šli ti, o které jinde nestáli, mužští zapšklí, nerudní a hádaví, a potom houfně ženy z domácností se základním vzděláním stěží ukončeným. Ty chodily krom toho i prodávat, a tenkrát nastala éra všeobecných hádek a sporů v obchodech a tramvajích, éra kdy lidé už předem věděli, že budou odštěknuti unuděnou prodavačkou a seřváni navztekanou průvodčí. Na veřejnosti, v úřadech a všech institucích panoval všeobecný stav nepřátelství, rozhádanosti, naštvanosti, ukřivděnosti, schválností a boje všech proti všem. Ta éra trvala celá padesátá léta, i šedesátá, a po celý socialismus. 

Tramvaje mívaly konečné stanice na perifériích, kam se kodrcaly kolem nekonečné řady sloupů s trolejemi, po lehce křivém terénu, když se zdálky blížily, vypadaly zepředu jak  těžkopádná matróna v krinolině, jejich jízda po letitých a trochu již nerovných kolejích byla kolébavá a nejistá. Na smyčce se otočily a konaly svou pouť zpět, centrem města k jiné periferii. Když jsem chodila na střední školu, ráda jsem si sem zajela kreslit, místa na okrajích Prahy měla zvláštní poezii, byly tu prkenné boudy a dřevěné ohrady, polepené potrhanými plakáty, autoopravny a záhadná území nikoho, občas trčel do prostoru osamělý činžák, paneláková sídliště ještě Praha neznala. Někde byly dělnické kolonie s malinkými domečky a uličkou uprostřed, plnou umouněných dětí. Byly tu krásné motivy na kreslení, nejlíp dřívkem a tuší, dřívko skřípalo po papíře, začátek čáry byl sytě černý,čára pokračovala
šedou šmouhou a kočila nerčitě, krásně ten způsob kresby ladil s tou poezií pustoty a chudoby.

Po válce se v kinech  objevily americké filmy. Chodívali jsme do biografu s Tesařovými, do některého z kin na Příkopech nebo na Václavském náměstí, a byl to vždy úžasný zážitek . Lassie se vrací - tam hrála malou holku Liz Taylorová, Farář od svatého Dominika, tam hrál Bing Crosby. Alibaba a 40 loupežníků, O věrném přátelství, Miláček slonů, Knha džunglí, a hlavně - film všech filmů - Zloděj z Bagdádu. Toho hrál myslím Fairbanks. Ten film byl plný kouzel a nevídaných triků - kůň létal po nebi, kdosi se přeměnil v psa, džin vylétl z láhve, poušť plná kamení se náhle změnila v město plné života. Zpočátku jsem vnímala filmy jen jako sled více či méně zajímavých obrazů, hlavní myšlenka i dějová kostra mi unikaly. Film pro mne byl jen souhrn detailů, které spolu občas jaksi souvisely. Tímto způsobem jsem ostatně vnímala i veškerou ostatní realitu. Nebránilo mi to ani v radosti ze života, ani v radosti z biografu. To blaho, když jsme našli naše místa, usadili se, zazněl gong a světla v sále pohasla. Nejdřív dávali podrápaný filmový týdeník, provázený překotně chrleným krákoravým komentářem, pak maličká přestávka a potom už, ta slast, přicházel hlavní film. Titulky bývaly k nepřečkání dlouhé a nudné, ale to jenom násobilo slast z očekávání neslýchané rozkoše a zábavy. Po titulcích přišla už ničím nerušená blaženost.      
Dneska už mě cizí příběhy nebaví, je mi zatěžko se na ně soustřeďovat, vymyšlené životy mě nezajímají a nestojím o to trápit se cizím neštěstím. Protože filmy o tom, jak plyne život bez průšvihů, většinou nejsou. Příběh rovná se průšvih, malér, neštěstí, zádrhel a neřešitelná situace. Má-li být film přitažlivý, musí v něm být správná dávka tragična. Já už dneska nestojím o tragično, vlastně už mě baví jen Laurel a Hardy. 
Ale tenkrát, když jsem bývala nepopsaná, nepošpiněná a nevědoucí, a když jsem začínala vnímat děj filmu, každý příběh na mne silně působil a prožívala jsem ho naplno a poctivě, i v kině i mnoho dnů po jeho shlédnutí. Filmů tenkrát nebývalo tolik jako dnes, a byl-li nějaký opravdu dobrý, viděli ho vždycky všichni, a bylo pak možno si o něm s kamarády povídat. Ti, kdo už ho znali, cítili se na výši vedle těch, kdo na něm ještě nebyli, a horlivě nabádali : "Jděte na to!"
Také bylo zvykem chodit na film víckrát, a šeptat potom v kině, že teďka přijde tamto.
Film skončil, v sále se rozsvítilo, a diváci s vytřeštěnýma, občas i uslzenýma očima klopýtali  cestičkou mezi sedadly. Přechod do reality byl drastický a náhlý, žádné přípravy na změnu, tak jako před začátkem. "Bylo to hezký," říkalo se, když se vycházelo z kina. Každý byl pln dojmů a těžko přivykal myšlence, že všechno byly jen pohyblivé stíny a skutečný svět že je to kolem, do čeho mžouráme očima uvyklýma na tmu. Každý se jaksi ostýchal dát okamžitě průchod citům - teprve až druhý den ve škole o přestávce nebo doma u večeře jsme horlivě film rozebírali a vzpomínali na nejpůsobivější scény. 

Když jsme byli malí, často nás hlídávaly naše a Tesařovic služebné společně. Vodily nás na Petřín nebo do Seminářské zahrady, občas nás ponechaly bez bedlivého dozoru, seděly na lavičce, povídaly si a děti nechaly skotačit poblíž. Chovala jsem obdiv k dětem Tesařovým i jejich kamarádům. Někdo řekne : "Pojďte, budeme lézt na tuhle zídku." Všichni se seběhnou a lezou na zídku. Potom někdo jiný přikáže : "Teď budeme běhat!" A všichni běhají dokola jak o závod. Zatoužila jsem taky udílet rozkazy. Vystoupila jsem na schůdky a špitla jsem :    "Pojďte všichni sem!" Nikdo si mého příkazu nepovšiml. Pokouším se udělit ho znova, hlasitěji : "Pojďte sem všichni!" Někdo se ohlédl, ale nevěnoval mi pozornost. Stojím na schůdcích zklamaně a udiveně. Proč neposlechli taky mne? 

Jana začala chodit do školy rok po mně a šla také na anglickou školu. Měla tři starší sourozence a to ji činilo velmi světaznalou a pokročilou. Sotva začala chodit do školy, už ji svatokrádežně znevažovala, tužce říkala "tunda" a paní učitelce dokonce "úča". A nebála se božího hněvu. S úctou a bázní jsem poslouchala tyto řeči, s obdivem jsem je hltala a snaživě je napodobovala. Být někdy taky tak světaznalou, protřelou a zkušenou osobou, jako je Jana a všechny děti Tesařovy. Toužebně jsem vzhlížela ke světu starších dětí, které si ležérně pohazují s penálem na zip, hovoří na půl úst o cvígru, dějáku, opáčku ze zemáku, písemkách a kantorech, směšnými přezdívkami ponížených na úroveń smetí pod jejich podrážkama. Být tak jednou suverén, znalec života, Někdo. Ta dětinská touha zůstává v některých lidech do pozdního věku a činí je v rozporu s jejich touhou velmi legračními. Ale tenkrát bylo ještě žádoucí a nezkalené - být někdo. Janě dokonce postačilo k vážnosti říkat : "Počkej, já mám bráchu, ten chodí do pátý třídy, von ti namele!"

Děti Tesařovy dělaly z papírových proužků vánoční řetěz. Asi jim ta práce připadala zdlouhavá, a tak Jenda vymyslel, že budou k sobě proužky lepit jen tak, jeden ke druhému, bez pracného vytváření a spojování kruhových článků, že ušetří práci a výsledný tovar bude navíc delší. I lepili a lepili, až vytvořili nesmírně dlouhý pás. Co s ním? Odnesli ho na Petřín a pokládali podél cest. Jana mne pak tudy prováděla a pyšnila se : "Ten je, co!" Tady vede, tady pořád vede, tady ještě pořád vede. Připadal mi úžasný. 

Rádi jsme se děsili - ve vynalézání nebezpečí hrála prim Malena. Vždycky přišla na to, co by se mohlo stát, a předem propadala panice. Děsil nás plakát s obrázkem Hradčan, na které se sápal pokřivený spár s krvavými drápy. Větší děti už uměly přečíst nápis : ZACHVÁTÍ-LI TĚ, ZAHYNEŠ! Co nás to nemá zachvátit? Komunizmus, dozvěděli jsme se později.

Učarovala mi petřínská lanovka. Teta Mima nebo Anežka vyváděla Tesařovy děti na Petřín a mne brávala s nimi. Někdy se šlo pěšky přes Hřebenka, někdy se jelo lanovkou. Vyšli jsme ze Všehrdky na Újezd, cestou jsme se povinně poděsili nad plakátem s krvavým pařátem nad Hradčanami, prošli jsme šikmým průchodem s kočičími hlavami a vešli do nevzhledné, chladné a neútulné chodby v domě U Knoflíčků. Venkovní krásu tohoto barokního domu jsem nevnímala, utkvěly mi v mysli jen detaily nehostinného vstupního prostoru, kde nad našimi hlavami svítilo buď červené nebo zelené světlo s vysvětlujícím nápisem. Červené znamenalo VŮZ NA TRATI, NÁSTUP NENÍ DOVOLEN, zelené pak pravilo VŮZ VE STANICI, NÁSTUP DOVOLEN. Tehdy jsme se hrnuli nevlídnými chodbami a strašidelným schodištěm kamsi dolů a pak ke stupňovitému nástupišti, kde čekal vagon lanovky. Tady už ztrácel dům svou ponurost, odtud už bylo vidět trochu ven, na trať a petřínské trávníky. Pro mne to byl nezapomenutelný zážitek - vejít do domu, jít temným schodištěm kamsi do hlubin, a vyjet odtud ven do přírody - cosi jakoby zázračného. Podivná vůně betonové šachty, strojovny, kovu a oleje, podivná soustava lan, běžících vedle koles na trati, která se ještě dlouho po té, kdy vůz projel, sama otáčela a vydávala strašidelný, snový a drnčivý zvuk. Lehká nervozita těch, kdo nás vedli : pozor, aby děti někam nespadly, pozor aby se některé neztratilo. K tomu podvědomá obava, že lanovka někoho přejede. Ale děti Tesřovy nemají žádný strach a hrnou se honem nahoru, abychom byli v prvním kupé hned za řidičem a  viděli dopředu. Zvukový signál dovolil otevřít, všechny dveře se odsunuly naráz, rychle do prvního kupé. Cestující nastoupili, všechny dveře se opět naráz zavírají, a už jedeme, lanovka se pozvolna dává do pohybu. Teď nás zajímá pouze jediný problém : jsme jednička, nebo dvojka? Pozná se to tehdy, když se oba vozy míjejí. Ta chvíle nastává brzy, už vidíme přijíždět shora druhý vagon, už se blížíme k vyhybce - a na protějším voze je dvojka - tudíž jsme jednička, hurá! Být dvojkou je hanba, smůla, degradace. Jenda podle systému jízdy umí poznat naše číslo hned, my ostatní se musíme spokojit s údajem z druhého vozu. Elegantně jsme se vyhnuli, a už se pomalu blížíme k horní stanici. Škoda, že jízda končí tak brzy. Horní stanice už není tak temná a podivná. Lanovka pomalu brzdí u nástupiště, nepociťujeme při tom žádné tření nebo drhnutí jako při brždění jiného dopravního prostředku, vůz jen zpomalí rychlost a začne se  pohupovat sem tam, lehce a měkce jakoby byl zavěšen na gumičce, až se téměř zastaví, ale ještě po otevření dveří se zachvívá. Dveře se se sykotem otevřou a lidé se radostně vyhrnou. Úzkostný pohled do betonové šachty, zas ta vůně horkého kovu a oleje. Teta Mima míří do Růžového sadu, vybírá lavičku a rozdává nám svačinu.       
Jízda dolů je stejně krásná a vzrušující. Jsme-li v posledním kupé, můžem sledovat ujíždějící trať a na ní ty podivné disky, z nichž některé stojí a některé se otáčejí, vydávajíce divný zpěv.  
Je cosi fascinujícího při lanovce. Dodnes pociťuju ten úžas nad záhadami těch kol na trati, nad tou elegantní taneční figurou při vyhýbání vozů, dodnes si pamatuju intarzii ozdobných dveří. Od těch dob už byly vagóny vyměněny, v sedmdesátých letech se dokonce zhroutila vodou podemletá trať, ale dnes lanovka zase jezdí a stále ještě malinko upomíná na to divné mrazení, které jsem tenkrát pociťovala. 
Snad proto se mi o lanovce zdávalo. Dokonce to býval sen zcela totožný, který se opakoval. Vlastně se mi o ní zdává dodnes - velmi častou situací v mých snech je příchod do prázdného domu, kde se nebydlí, a odkud vyjíždí jakýsi vlak. 
Na Petříně bylo k vidění více zajímavostí. V zatáčkách strmých cest byly betonové schůdky v podobě kořenů, vyrůstajících z betonového pařezu, byla tu jezírka se sochami, napájená vodopády, byla tu romantická zákoutí mezi pískovcovými skalkami, altánky, byla tu zahradní restaurace stojící ve svahu, takže střecha její odvrácené strany byla v úrovni horní cesty a skýtala zdroj vždy neúnavně opakované zábavy - bylo možno ji pokládat za perníkovou chaloupku a naloupat si tu perníček. Občas jsme podešli pod obloukem mostu, kudy vedla trať lanovky, kterou bylo možno na trati spatřit. Byl tu krásný Máchův pomník, který jsme obdivovali, mně jen bylo divné, jak může někdo psát a nedívat se na to co píše. Mně dalo práci psát, i když jsem měla u sešitu nos. Samozřejmě hlavní atrakcí byla rozhledna a potom bludiště, ale tam jsme zašli jen občas.  
A byly tu i jiné atrakce. Procházely se tu milenecké párky, tenkrát ještě velmi cudné, a říkalo se o nich, že se potají líbají. Jenda prý je jednou viděl. Závidíme Jendovi. 
Šly jsme tu jednou s Květou a Anežkou, Květa sem vyvedla mne a tlačila kočárek s Ivankou, Anežka venčila Janu. Květa s Anežkou byly zaujaty svým hovorem, my s Janou jsme se loudaly za nimi. Jana se ke mně přitočila a důležitě šeptala : "Už jsi někdy viděla zvoneček velikýho pána?" "Eště ne," sdělovala jsem zahanbeně. Viděla jsem občas nanejvýš zvoneček malého chlapečka, když ho dávala maminka čurat. Ale velikýho pána? To tedy ne. "To já už třikrát," pyšnila se Jana. Ta ostuda! Jsem starší a takové mám mezery. Jana mne vždycky ve všem o záviděníhodný kus vzdělání předčí. To je tím, že má tolik starších sourozenců - všechno zná vždycky líp a dřív. Jana byla přející, když viděla Jana můj smutek, chlácholila mne : "Nic si z toho nedělej, taky ho jistě uvidíš. Tady choděj takový páni, co je ukazujou. Když budem dávat pozor, jistě takového potkáme. Ale nesmíme chodit blízko u nich - " ukázala bradou na Květu a na Anežku. A tak jsme se loudaly co nejdál od nich a toužebně jsme se dívaly po pánech. Ale nikde nic. Po chvíli jsme na své záměry pozapomněly, bylo toho víc, co nás zajímalo a co jsme chtěly prodebatovat. A právě když jsme pro tento den už nedoufaly, ba zapomněly na své přání, chytla mě najednou Jana za ruku a rozčileně šeptala : "Koukej - tam - honem se podívej - támhle je!" A vskutku! Na jedné z výše položených cest stál exhibicionista a předváděl se. Sice byl dost daleko, ale to nevadilo, poulila jsem oči a byla jsem blažená. To štěstí, už nebudu zaostalá, už i já patřím k těm, kteří mohou ledabyle prohlásit, že viděli.  
Ale zatímco my s Janou jsme pásly po tom, abychom viděly a počítaly jsme si, kolikrát jsme viděly, Anička s Malenou už byly opět jaksi dál. Anička byla rozumná sama od sebe a Malena v touze se jí vyrovnat v závěsu za ní. "Vy jste hloupé, že se na ně díváte, jsou to sprostý chlapi. A některý jsou i zlý, slibujou dětem cukroví, někam je odvedou a tam je zabijou!" Pak jsme se jich všechny svorně děsily. Těch divných existencí bývalo na Petříně dost, ale my už jsme věděly, co si o nich máme myslet.  
U jedné z hlavních cest stávala osobní váha - ne ta s ciferníkem, co se na ní po vhození mince může vystřídat neomezený počet dětí, ale jednorázová a diskrétní. Vstoupilo se na ni, vhodila se koruna, váha zachrčela ve svých útrobách a do mističky vypustila kartičku s vyraženým údajem o hmotnosti. Šel-li tudy s námi táta, občas nám tuto zábavu dopřál, ač nám bylo zcela jedno, kolik vážíme, jen nás bavil ten obřad. Šla-li s námi Květa, hubovala že škoda peněz, a beztak to nefunguje. Což byla brzy pravda, váha z nějakého důvodu přestala vypouštět kartičky, vracela vhozené koruny, a brzy se porouchala natolik, že přestala i tyto koruny vracet. Leč stalo se jednou, Jana to vyprávěla a snad i viděla, že se mechanizmus zbláznil nadobro. Tehdy kohosi, kdo si s váhou pohrával, zahrnula hromadou korun, které se zčistajasna začaly hrnout do mističky až tato přetékala a dokonce i padaly na zem. A při dalších dupnutích ještě ojediněle vypadly koruny další. Zvěst o tomto zázraku se jako lavina rozšířila mezi dětmi, a dlouho se tradovala. Žádné z dětí, jda kolem, nezapomnělo zkusmo dupnout na váhu s nadějí, že bude zasypáno penězi a bude se v nich topit do konce života. Ale zázrak už se víckrát nekonal.      
Jednou jsem viděla na váze zarputile a marně dupat jakéhosi hošíka, nezkrotného, zjevně rozmazleného a velmi zpupného. Usoužená vychovatelka ho marně napomínala a uctivě vybízela k pokračování v procházce. Hoch tvrdošíjně dupal, sice bezúspěšně, ale o to víc chtivě a svéhlavě. Bezpracné bohatství se ani tentokrát z útrob váhy nevyřinulo, leč hoch se nevzdával. Hrdě všem oznámil, že jednou, až bude velký, to tu rozbije a všechny váhy rozbije a BUDE MÍT PENĚZ JAKO ŽELEZ. Dodnes si vzpomínám na to zvláštní mrazení, které jeho prohlášení ve mně vyvolalo. Jakých želez? K čemu je nám třeba peněz a k čemu želez? Ta povýšenost, sebejistota a pyšné chování, to vše naznačovalo, že mít peníze a mít železa je cosi zásadního. Probouzelo se ve mně poznání, že jen ti se mohou zvát lidmi, kdo mají obé. Ale jak se přijde alespoň k těm penězům? Trpělivým dupáním ztěží, to už je jednou jasné. Rozbíjením vah? A nebo docela jinak?  

Teta Mářa mě vzala na koncert. Bylo to brzy po válce, vše se odehrávalo pod dojmem euforie z jejího konce a porážky Němců. Účinkující zpívali árie z českých oper a snad i nějaké vlastenecké písně, ovace nebraly konce. Obecenstvo tleskalo a tleskalo, vyvolávalo "Opakovát, opakovááát!" a nadšeně jásalo. Mne ale koncert nudil. Hudba mi nic neříkala a vlasteneckých jásotů už jsem měla taky dost. "Tak jak se ti to líbilo?" ptala se cestou domů teta. "Vůbec ne. Jen zpívali a zpívali. A vůbec jim nebylo rozumět." "Pšt," smála se teta, "tohle nesmíš říkat nahlas!"
Jednou, taky už po válce, byla jsem s Tesřovými, teto Mimou a dětmi, v Národním divadle na Prodané nevěstě. Život se nesl ve vlasteneckém duchu a děti bylo třeba trochu povzdělat. Měla jsem sametové šaty a půjčené korále, víc než jeviště mě zajímaly ty korále a také krásné plyšové židličky a vůbec interiér divadla. Teta Mima nás poučila o železné oponě i o obraze na té malované oponě, teta Mima ráda za všech okolností děti poučovala. Mne by to bylo zajímalo, ale děti křičely "mami, už zase kážeš, nekaž!" Že prý nemají z ničeho požitek, když mamička všecko opřede kázáním. Seděli jsme v lóži a čekali na začátek představení. Malena rozvíjela úvahy, jaké neštěstí by se mohlo přihodit, a kdo to má horší, jestli ti lidé dole v hledišti - může na ně spadnout ten obří lustr, a nebo my na balkóně - s náma se zase ten balkón zaručeně utrhne.
Ani toto představení mě nenadchlo, jenom zpívali a zpívali a nebyli jim rozumět. 
Malena se ráda tetelila hrůzou a ráda vymýšlela, co se přihodí za neštěstí. My ostatní jsme to přijímali jak možný scénář a s rozkoší jsme se děsili. Když jsem šla po letech s Janou a Malenou do tanečních, vykreslila nám Malena naši roli tak, že pro mne taneční byly jen noční můrou a prostředkem k totálnímu fiasku a zostuzení.
V neděli u nás byli na návštěvě Tesařovi, taky teta Mářa a Feryk. Náš táta se rozhodl trochu prosvětlit platany v sousedství vily a uvázal pilku na bidlo, aby dosáhla ke stínící větvi. Při řezání mu pomáhal Feryk. Stáli na plošince vně zábradlí verandy a oba společně s větví zápolili. Malena byla dle svého zvyku příjemně zděšena. Sezvala nás, ostatní děti, podívat se na tu hrůzu : "Až tu větev přeříznou, tak se pilka navlíkne na ten pahýl, strhne je to a oni spadnou!" Tvrdila to se vší určitostí a my ostatní jsme jí to věřili,  fascinováni nevyhnutelností osudu. Malena se vždy děsila s morbidní rozkoší, já jsem pociťovala velikou úzkost a nechápala jsem, proč se táta do takového podniku pustil. Kupodivu větev uřízli bez problémů a neštěstí se nekonalo. 

Cestou na Petřín a do Růžového sadu jsme chodili kolem hřebenkovských vil, Křemenova vila byla stále zatlučená prkny a na zahradní brance byl nápis, že kdo by si dovolil vejít na pozemek, bude na místě zastřelen. Tenkrát těsně po válce to nikomu nepřišlo nepatřičné, střílení měli všichni lidé v povědomí jako normální věc. Za plotem dozrávalo spousta velikých malin. Máme si tam pro ně přes plot vlézt? Zastřelení jsme se nebáli. Mne spíš udivovalo, jak může mít někdo chuť na maliny. Jídlo se mi stále ještě ošklivilo a chlupaté maliny tím spíš, proto mě přelézání plotu nelákalo.
Mezi vilami byl prudce se svažující nezastavěný pozemek, říkali jsme mu "šplhanda". Mohlo se tudy projít až na stadion po klikaté strmé cestičce, někdy jsme se zastavili už tady a hráli si tu mezi pískovcovými skalkami. Jednu skalku jsem si velmi oblíbila, byla terasovitá, střípkem skla jsem v ní vyškrabovala řečiště, kudy tekl píseček, vytvářel kupičky, jinde jsem pro něj vydlabala jímky. Po letech jsem tudy jednou šla na procházku, to už jsem byla dospělá, a náhle jsem tu skalku objevila. Málem bych ji nepoznala, ale byla to určitě ona, jen se nepochopitelně zmenšila.
Před vstupem do Růžového sadu stával jakýsi zrzavý invalida a vyhrával na skleničky. Měl je připevněné před sebou na prkénku, více či méně naplněné vodou, přejížděl po nich prstem a skleničky vydávaly nakřáplé mečivé tóny. Tklivé a jímavé melodie jsem nevnímala, hudba mi neříkala nic. Za to mi učarovaly ty zářivě zrzavé vlasy. "On se mi líbí," říkala jsem toužebně, "až budu veliká, vezmu si ho za muže."  
O kus dál měl stánek prodavač suvenýrů. Tenkrát byly v módě dřevěné předměty, zdobené vypalováním a domalováním pseudolidových ornamentů. Násadky na péra, krabičky, držáky kalamářů - všecko lidově zdobené. Rodiče nám vysvětlovali, že je to všecko nevkus a zbytečné krámy, ale já jsem na těchto věcech nenacházela nic, co by se mi příčilo.
Byla tu i další lákadla : prstýnky s barevnými kamínky - prý jsou to jen sklíčka - ale ten červený kamínek ve tvaru srdíčka byl neodolatelný. Ovšem vrchol vší krásy byli jacísi motýli, snad brože, třpytili se a zářili duhovými barvami. Ty tak mít - to bych byla boháč! Zdálo se mi, že je to nejkrásnější věc na světě. A dospělí to všecko míjeli bez povšimnutí, ledabyle nad tou krásou mávli rukou, prý je to drahé - a někteří dokonce prohlašovali, že to není hezké! Zastavovala jsem se u stánku, toužebně jsem zírala na ty zázračné motýly, a jen nerada jsem doháněla služebné, které na mne volaly, ať už jdu a nezdržuju.

Jednou vzala teta Mima nás děti na procházku do Seminářské zahrady a protože prý dozrávaly jedlé kaštany, vymysleli jsme, že si na ně vezmem tašky a košíky. Anežka nám poskytla různé mošničky, koše (Janě ten největší), pytlíky, co kde našla. Byla jsem nadšená a velmi jsem se na ty jedlé kaštany těšila, prý jsou neslýchaně dobré. Ale ukázalo se, že stromy nesoucí toto ovoce jsou už zcela očesané a lezením odrbané, navíc stále ještě obléhané houfem dětí. Zklamaně jsme je obcházeli a slídili očima po zemi, nestane-li se zázrak a nebude tu nějaký kaštan ležet. Zem byla udupaná a zcela bez kaštanů. Ale děti si ukazovaly nahoru, k jedné ze slabších větví, tam - tam že jeden kaštan ještě je. Jenda se obratně vyšvihl do koruny stromu, dostal se po větvi až téměř k němu, natahoval se po něm, už-už ho měl, ale už tu taky byla teta Mima a spustila lamento, ať Jenda okamžitě sleze, že má nové kalhoty. Jenda se bránil, že už ten kaštan skoro má, ale teta přísně rozkázala okamžitě slézt. Jenda smutně poslechl a trpce vyčítal "Mohl jsem mít kaštánek..." a my všichni jsme byli nešťastní. Opět jsem byla pohoršená necitelností tety Mimy. Nějaké kalhoty jí jsou přednější než poklad všech pokladů. Jako s těma nevybuchlýma patronama : kdyby o nich věděla, určitě by je Jendovi vyhodila.  

Jak skvělé je porušovat zákazy, když se ti zabednění dospělí nekoukají. Oddat se nebezpečným hrám, protože - jak víme - nám se nic stát nemůže. Hleděli jsme na svůj život jako na napínavý film v biografu, který zaručeně dobře skončí - protože co by to potom bylo za film! 

0 prázdninách jsem opět jela s babičkou Roháčovou do Morašic. Zase jsme chodily do lesa na mech, po chalupách shánět vajíčka, po procházkách kolem vesnice. Zase zapřádala babička hovory s venkovankami, tentokrát už se nenesly v duchu naříkání na tu válečnou bídu, teď byli lidé plní dojmů z ruských vojáků. Na vesnicích většinou nepožadovali časy, ale něco k jídlu. Se spoustou vymožeností civilizace se setkávali poprvé a nevěděli, co s nimi, ale ani s jídlem neuměli patřičně nakládat. Vesničané se podivovali, jak si v pekáči rozpustili sádlo a jedli ho lžícema jako polívku. Nebo jak se bavili tím, že stříleli  do pytle mouky a smáli se tomu, jak lítá. "Dej jajca, dej jajca," nařídili hospodyni a strefovali se pak do nich pistolí. "No my jsme si tu s těma Rusama zažili," na tom se tu všichni shodli. Chovali se jak děti, nic co zavánělo civilizací nechápali. Čemu nerozuměli, to rozstříleli.    
Říkal se tenkrát takový vtip : babička vidí portrét a ptá se, co to je za pána. "To vy nevíte? To je přeci Stalin, ten nás osvobodil od Němců!" "No to je hodnej pán, teď ještě tak kdyby nás osvobodil od těch Rusů!"
Na obědy jsme chodily s babičkou tento rok do restaurace. Babička si pochutnávala, já pamětliva svého nechutenství jsem už zas měla svůj obvyklý odpor ke všem pokrmům. Babička smlouvala o každé sousto. Slíbila, že za každý snědený kousek knedlíku mi udělá "ksicht".  Musela se pitvořit, poulit oči, šklebit se a vymýšlet směšné grimasy. Hlavně jsem se ale po každém každém úspěšně spolknutém kusu jídla směla jít podívat z okna, kde na mne před restaurací čekal Stáňa. Ten by si byl možná knedlíky s omáčkou a dokonce s masem dal rád, na jídlo se koukal vždycky toužebně. Někdy dostal chleba s máslem, který jsem nedojedla, a hladově ho slupnul. Ale bylo to tak, že Stáňa byl zdravý a já hubená, tak se muselo jídlo cpát do mne.Stáňa trpělivě čekal před hospodou, až skončí moje utrpení, a budem si moct jít hrát na dvorku fary. 
Když povyrostla Ivanka, jezdívala s námi do Morašic i ona. Chodili jsme na obědy do hostince, letní hosté popíjeli pivo a hráli kulečník, byl tu příjemný chládek, venku bylo vedro. Hostům patřili dva psi, Péťa a Sylva, jako dnes je vidím. Péťa byl jakýsi teriér a Sylva byla veliká šedá pudlice, ostříhaná podle současné módy na způsob lva. Zadek vyholený, na hrudi mohutné chomáče hřívy, na konci ocasu bambulka, také na hlavě a kolem tlapek koule z chlupů. Hrozná móda. Oba psi byli dobrotiska a veliký zdroj zábavy pro mne a Ivanku. Tříletá Ivanka se vyznačovala nebojácností a velikou fabulační schopností. Celou společnost v restauraci bavila svým vyprávěním. Vymýšlela si příběhy dlouhé a složité, jaksi surrealistické a plné nečekaných zvratů. Pánové přestávali hrát kulečník a poslouchali.  
Zato večer Ivanka zlobívala, nechtěla jít spát, seděla na posteli a strašně řvala. Teta ani babička si s ní nevěděly rady. Psala jsem o tom domů žalobnické dopisy : "IVANKA MOZLOBYLA A ZKAZYLA NÁM CELOU NEDĚLI". 
Na chodbě fary byly uvolněné dlaždice, jedna se viklala, Ivanka si tam skřípla bosou nožičku. Nijak líto mi jí nebylo, byla jsem dítě bezcitné. 
Pan farář měl svázané ročníky časopisu Dětská neděle, stále jsem si v nich listovala a zakládala si v nich, co mi teta Mářa musí přečíst. To ještě v dobách, kdy jsem neuměla číst.  
Pak jsem si v nich ráda četla sama. Svázané čsopisy mě vždycky velice bavily.
Někdy teta používla výhružného výchovného prostředku - kdo bude zlobit, toho zavřem na špejchar. Byl to jakýsi přístavek vězeňského vzezření, strohý, se zamřížovaným okýnkem. Vzbuzoval obavy až do doby, kdy jsme viděli kočku, jak tam právě tím okýnkem vlezla. Asi to tam nebude tak strašné, když tam kočička míří zcela bez obav.

S vesnickými dětmi jsme s Ivankou chodívaly pást husy, pekli jsme si v ohníčku brambory, jak na Ladových obrázcích. Vesnické děti nás obskakovaly, že jsme z města, obdivovaly naše oblečení, učily nás svoje hry. Vím, že se nás ptaly, kolik je nám let, a proto si pamatuju, že nám tenkrát bylo sedm let a tři roky. Starší děvčata o nás pečovala, kluci nás spíš zlobili, občas se s těmi děvčaty hádali a zpívali neslušné písničky. "To jsou oškliví kluci," pohoršovala se děvčata, a my s Ivankou jsme jim dávaly za pravdu. Co nebylo z Lady, to byly vzpomínky dětí na válku a na to, jak přes Morašice přešla Rudá armáda - vzpomínky nikterak smutné, kluci byli vesměs vojáky nadšeni a honem chtěli dorůst, aby už  taky mohli na vojnu.

Před revolucí schovával pan farář partyzány, byl na to  samozřejmě trest smrti, ale pan farář 
dělal vždycky jen to, co byla jeho povinnost. Sháněl pro ně jídlo, ale oni chtěli hlavně cigarety. 

První rok po válce jsme jely s babičkou vlakem přes  poničené Pardubice. Vyprovázela nás teta Mářa. Dívaly jsme se z okna,  vlak pomalu projížděl rozbombardovaným předměstím. K nebi trčely štíty vypálených budov s prázdnými okny a zhroucenými krovy. Z hromady trosek trčel sloup s pouličními hodinami, které se zastavily v okamžiku náletu, a stále ten čas ukazovaly. Dospělí to vnímali jako tragické memento a tak trochu se děsili, mně to připadalo poetické a zajímavé. "Chudáci Pardubičáci," opakovaly stále dokola teta a babička. "Chudáci Pardubičáci," opakovala jsem po nich důležitě, ale žádný soucit jsem nepociťovala. Jednak mi soucit byl cizí a jednak se mi zdálo docela zajímavé žít mezi tak nádhernými troskami. Vlak se šinul kolem sutin, polorozpadlých objektů a hromad trámů, kochala jsem se tou poezií zmaru, ale chápala jsem, že za určitých situací je nutno projevovat určité city a jiné skrývat. Projevovala jsem lítost nad Pardubičáky, ale od srdce mi nešla.
Ale když jsem na faře viděla kuřata, určená k zabití a upečení, bylo mi jich líto ze srdce. "Nesmíš je litovat," nabádala teta Mářa, to by potom měly ty kuřátka těžkou smrt." To mě trochu zbavilo výčitek svědomí.

Teta se rozhodla  mne otužovat a myla mne studenou vodou. Naříkala jsem "Ty trápíš, ty trápíš!" a nenáviděla jsem otužování. Teta se rozhodla trochu mne zocelit, cvičila se mnou, v Praze mne učila lézt po stromech. Až jsem jednou spadla a vymkla si kotník. Pak cvičení skončilo.  
Velikou atrakcí v Morašicích byla kovárna. Milovala jsem koně, a vše kolem nich mě zajímalo. Vydržela jsem stát před kovárnou a očumovat celé hodiny. Celý postup kování už jsem dobře znala, věděla jsem co udělá kovář teď a co potom, obdivovala jsem šikovnost jeho i pomocníků. Někteří koně stáli klidně a nechali se okovat bez potíží, jiné bylo třeba uklidňovat a pevně držet. Po zemi se povalovaly odkrájené kusy kopyt - říkali jsme paznehty - a když jsme sem jezdili se psem Brokem, byla to jeho pochoutka. Teta Mářa se zlobila a nechtěla mu dovolit žrát takové nevhodné pokrmy, ale Brok k radosti dětí si je uměl šikovně a bystře opatřit. Smála jsem se jeho kradmému plížení ke kovárně, kradmému ukořistění paznehtu a úprku do bezpečí za účelem nerušené konzumace.
Vzpomínky na Morašice se mi honí hlavou jedna za druhou, někdy se mi zdá, že si pamatuju úplně všecko, co se kdy stalo. Jen nevím pořadí. Ale někdy mi nějaké děje a události úplně vypadly. Třeba ty prázdniny v Kyšperku u Matějíčků - kolik mi bylo? tak tři nebo čtyři, pamatuju si jen zábradlí u zahradních schůdků, a pak to, jak jsme vystoupili z vlaku a přijeli nám naproti s vozejčkem, aby nám odvezli kufry. "Dorlička by se mohla vézt na vozejčku se zavazadlama," řekl táta, a hned mě na ten vozejček posadil. Ta zavazadla jsem chápala jako tkaničky do bot. Jednak mi nebylo jasné, proč právě ty se musí vézt, a potom mě udivilo, že žádné tkaničky nenaložili, ale jen kufry a tašky. 

Jedno léto, to mi bylo asi pět let, jsem trávila v Kyšperku s babičkami Nešporovou a Kryštofkovou (mladou babičkou a starou babičkou). Bydlely jsme u paní Tiché na náměstí, v patře nad jejím krámem. Paní Tichá mi vykala, což se mi velmi líbilo, ale mladá babička jí to zatrhla, což mě mrzelo. Obě babičky se pilně věnovaly vaření, staraly se abych dobře jedla a nevrátila se do Prahy hubenější, než jsem byla. Což za války nebylo snadné. "Nedávej jí ty houby," kárala mladá babička starou babičku a lovila mi houby z polívky."Nejni jí to zdravý, zustane jí to viset v žaludečku."  Co to je ten žaludek, že se o něm pořád tak mluví. Představovala jsem si tělo jako dutý válec, uprostřed přepažený prkýnkem, aby jídlo nepadalo až dolů  - to je asi ten žaludek, a od této chvíle jsem tušila, že na něm visí houby.    

Do Kyšperka přijeli komedianti a pořádali produkci. Byli to jacísi chudí komedianti, měli jen jednu maringotku a velmi ubohého hubeného koně, a jen opičku a dva psy. Na náměstí rozestavěli do kruhu lavice a v této chudičké manéži předváděli umění svých zvířat. Opička měla chodit po provaze - ale provaz to nebyl, vlastně to byla jen úzká dlouhá laťka. Potom jezdila na malém kolečku. Psi měli skákat přes hůl, ale skočil jenom jeden a jen jednou, potom už nechtěl, a ten druhý vůbec nechtěl. Tušila jsem tu bídu, chudobu a zoufalost, viděla jsem, jak jsou zvířata vyhublá a hladová, jak jejich pán sotva stojí na nohou. Ale lidé se chtěli bavit a při nepodařených číslech se zlobili a pískali.   
Seznámila jsem se se špinavou a snědou holčičkou - snad patřila k těm komediantům. Byla moc hodná, taková tichá a mírná. Vyráběly jsme spolu koláče z bláta a velmi nás to bavilo. Pak mi ta holčička darovala korále, z čehož jsem měla upřímnou radost. Ne tak babičky, s holčičkou mi zakázaly si hrát, prý má vši, a korále mi nařídily vyhodit. Velmi jsem jich želela, žádné vši na nich prokazatelně nebyly. K dovršení všeho mi doporučily ke hrám tlustou naparáděnou a protivnou holku, která možná byla vymydlená, ale všechny naše blátové koláče nám se zlomyslným úšklebkem rozšlapala. Nechápala jsem, proč s tou hodnou si hrát nesmím a tuto zlou mi vnucují.
V krámku paní Tiché mi babičky koupily jakési kukátko, snad kaleidoskop, a taky bič. Po návratu domů jsem ukazovala kukátko mámě a jak se ke mně skláněla, šťouchla jsem ji bičem do oka. Určitě jsem to udělala nerada, přesto vypuklo pozdvižení, že jsem mámě ublížila, máma hrozně vykřikla, všichni se děsili, co jsem to provedla. Ještě dlouho viselo mé provinění ve vzduchu - máma měla poraněné oko, a stalo se to kvůli mně. Nakonec usoudili, že vina nebyla na mé straně, ale jakýsi punc nezdárného dítěte, které je na světě jen aby konalo nepřístojnosti, ten už mi zůstával.

Vila Excelsior byla oživena, ba přímo nabita strašidly. Ta se projevovala tajemným škrábáním ve zdech, ťukáním, hučením po spláchnutí na záchodě, všemožnými ruchy a pazvuky, někdy i tichem. S dětmi Tesařovými jsme si sdělovali své obavy z nadpřirozeného světa a velmi nás to děsilo a příjemně vzrušovalo. Časem mi ale děti Tesařovy pyšně řekly, že se strašidel už dávno nebojí. "My se teď bojíme zlodějů." Zastyděla jsem se za svoje dětinské bání, a honem jsem se přeorientovala na strach rozumný, důstojný a dospělý. Od té chvíle jsem se bála zlodějů velice a důkladně. Ve vile, opuštěně stojící uprostřed zahrady, to nebylo nesnadné.  Večer před usnutím a nebo někdy při nočním probuzení jsem spatřila v temných koutech pokoje obrysy jejich postav. Čekají až budu tvrdě spát - a pak mě zavraždí. Co kdybych předstírala, že už jsem mrtvá? Třeba mě pak nechají být. Babička měla v penzionátě spolužačku, jejíž rodina byla vyvražděna a ona se zachránila tím, že předstírala smrt. Tak se na ně musí. Skoro nedýchám, střežím se toho, abych se byť jen malinko pohnula. Po chvíli jsem celá zdřevěnělá, tělo mě bolí, svrbí. Ale vydržela jsem. Je to jediný způsob, jak vyzrát na zloděje. Tělo mi tuhne a brní, je mi horko - nebo naopak zima, stačilo by jen víc se přikrýt nebo odkrýt, chtěla bych se řádně nadechnout nebo si odkašlat. Ale nelze, zloděj přikrčený za židlí by si mne všiml. Musím vydržet. Po dlouhých a mučivých minutách konečně usínám.

Babička Roháčová milovala kostely. Jen tam nalézala štěstí, když klečela a vroucně se modlila. Naše máma byla v tomhle po ní, návštěva bohoslužeb jí působila radost. Táta na chození po kostelích moc nebyl, zajímaly ho jen z hlediska kunsthistorického, a na mši nechodil, až později, aby mámě udělal radost. Když mi bylo asi tak deset a měli jsme na náboženství sestřičku Šánovou, propadla jsem pobožnosti a tátovi jsem vyčítala, že je pohan. (Ta zbožnost mi nebránila v tom, abych se při mši velice nudila.) Táta mi svoje názory mírně a vlídně vyložil a přečetl nám pak slavnou povídku od Tolstoje o Jermolajovi a Jelysejovi a o tom, jak konali pouť do svaté země. Z mámy si vlídně utahoval :"Kdyby nebyli Turci roku 1683 poraženi u Vídně, chodila byste dneska do mešity."
Na Malé Straně byl kostelů přebohatý výběr a máma s babičkou se mohly oddávat své vášni po libosti. Vzpomínám na ty předlouhé hodiny, kdy jsem s nimi jako malá v kostelích vysedávala a nesmírně se nudila. U Mikuláše skýtaly určité povyražení čtyři obří sochy světců v mitrách, s andílky u nohou, kteří ztvárnili jakýsi seriál. Domnívala jsem se, že jsou to všechno Mikulášové a že se tu odvíjí děj: andílek žadoní, aby mu Mikuláš půjčil tu velikou knihu, kterou drží v ruce. Na to Mikuláš : "Až budeš hodný." Na další soše se příběh komplikuje. "Teď mě nezlob, vidíš že nemám čas, držím na vodítku čerta." Dále vidíme, že andílek knihu přecijen dostal. "Tak si ji na chvíli půjč, ale neupust ji!" Seriál ještě pokračoval, ale už si nevzpomínám jak, snad že andílek opět knihu vrátil, že je příliš těžká. Když si dnes ty sochy prohlížím, nějak už ten celý děj nemůžu vysledovat. U Mikuláše už se mše neslouží a platí se tam vstupné.  
Ráda vzpomínám na krásná vzkříšení. Po období přísného smutku a po dlouhém tichu a rozjímání v jarně vymrzlém kostele, po přísném tichu, tíživém smutku a kajícím rozjímání, náhle předstoupil důstojný pán před oltář a zazpíval tu zázračnou větu "Hle vstalť jest této chvíle..." a v  tom momentě vypukla vřava, výbuch radosti, varhany zahřměly, zvony zaburácely, věřící ze všech sil zapěli, ministranti začali pilně zvonit ručními zvonečky, všecko se ze všech sil oddávalo ohlušující slávě.    
Měli jsme rádi i slavnosti Božího Těla, kdy jsme my holky chodívaly za drůžičky. Chystali jsme se dlouho dopředu, matky nám zkoušely šatečky, budou-li nám ještě ty loňské, a nebo zda si vezmem ty zděděné po starších holčičkách, nejsou-li  ještě příliš velké. Pamatuju se na tylové šatečky s drobně vyšívanými věnečky, měla jsem i lakové střevíčky, ty mi holky Tesařovy záviděly, měly jen polobotky. Nikdy bych si toho rozdílu nebyla všimla, ale ony ho cítily bolestně a později, v dospělosti, mi ho Anička smutně vyčetla. Spíš se divím tomu, že naše máma nevzala také za vděk polobotkami, svoje dcerušky rozhodně úmyslně neparádila. Některé drůžičky měly i šaty dlouhé - ty máma rezolutně odsuzovala. Věneček ve vlasech dovolila, ten jsme měly všechny. Ale tady nešlo o šaty. Ovšem nešlo tu ani o zbožnost, nám šlo jen a jen o tu atrakci sypání květin. Každá z nás měla parádní košíček a do něj jsme si den předem květiny připravily. Nejvýhodnější byla rozcupovaná pivoňka, z té povstalo množství materiálu. Velice jsem se těšila a snažila se svůj košíček co nejvíc napěchovat. Ale ať jsem se chystala sebelíp, květin na sypání nikdy nebylo dost. Průvod kráčel Malostranským náměstím, drůžičky šly v jeho čele. Asi byla pro ten den vyloučená i tramvajová doprava, protože jsme šli i přes koleje a já jsem nevěděla, zda i na ně se má sypat.    
Po chvíli ovšem květiny beznadějně došly. "Dej mi trošku," škemraly jsme u svědomitějších drůžiček, které jimi šetřily. Když už žádná nic neměla, nezbylo nám než sbírat na dláždění. To se ale nesmělo, vedle nás šly jeptišky, dohlížely zda se důstojně chováme a sbírání kytek zvlášť důrazně zakazovaly. "Jde za vámi Kristus," vysvětlovaly. Byla bych ho ráda spatřila, ale jaksi se ztrácel v davu. Občas se nám kradmo podařilo sem tam hrstku květin ze země přecijen sebrat a ještě trošku si užít sypání. Pak jsme se postavily ke kraji chodníku a dívaly se na průvod, na jeho konci nesl pod nebesy důstojný pán monstranci, kolem něj šli ministranti, kouřili kadidlem a zvonili. Nebesa nesli čtyři nejváženější občané Malé Strany, jedním z nich byl pan Klener, Pavlův tatínek. Pavel chodil v průvodu jako ministrant, zvonil na zvonečky, když šel kolem nás, zazvonil nám holkám u ucha.
Pak komunisti  Boží Tělo zakázali. Jen na čas po osmašedesátém roce bylo povoleno, průvod směl jít ale jen po kostele. Jednou šla za drůžičku Lucinka, asi pětiletá, šel i Petřík. Lucinka vážnými, ladnými pohyby brala z košíčku květy a pouštěla je na zem, a máma měla slzy v očích, když ji viděla - tak jí to připomnělo mne. Ale i já jsem měla najednou pocit, že vidím sebe, takhle jsem musela tenkrát vypadat, přesně tak vážně jsem kráčela v těch raných dobách, se sbíráním kytek z dlažby jsem zlobívala až později.  
Po Božím těle se za našeho dětství chodívalo k fotografovi Eckertovi. Děti byly ve svátečním, tak se toho muselo využít. Fotograf měl atelier vybaven futuristicky - rozsadil nás na sestavu kvádrů, bíle otapetovaných. Pak se postavil k velikému přístroji na stativu, vysunul měch, schoval se pod plachtu, ostřil, poopravil naše seskupení, opět ostřil, pak se postavil vedle svého přístroje, ukázal na něj a vyzval nás, abychom se dívali na tu čočku, že vyletí ptáček.
Držel gumový balónek a když jsme všichni s napětím civěli a očekávali ptáčka, udělal snímek a řekl "hotovo". Ale já jsem pořád čekala na toho ptáčka, nějak jsem ho nepostřehla, a tak trochu čekám dodnes, byla jsem na něj velmi zvědavá.

S babičkou Roháčovouu sedíme u okna ve Všehrdce a díváme se na dvůr Tyršáku. Je po válce, Hitlerjugend už odtud vyhodili, Sokolům ho ještě nevrátili. Jsou tam teď shromážděni váleční invalidé. Jeden z nich, jednonohý, poskakuje o berlích napříč dvorem. "Chudák," říká procítěně babička, a já se naschvál rozesměju. Babičku to právem pohoršilo. Ale já se nesměju z necitelnosti, já jen nesnáším ty pokrytecké řeči dospělých, kteří na povel pronášejí to, co se od nich čeká. Soucit s někým, koho neznám, mi připadá falešný. Možná, že falešný nebyl, babička byla bytost laskavá a soucítila s každým utrpením. Ale jindy jsem se setkávala s farizejstvím a hranými city až příliš často a štvaly mne. Nechci se přidávat k těm kdo halasně proklamují svou ušlechtilost, která nejde od srdce. Nechci bědovat nad někým, koho vidím zdálky z okna. Připadalo mi to teatrální a hloupé. Nebyl mi k smíchu ten invalida, jenom jsem protestovala proti neupřímnosti a předstírání.  Babička nebyla příliš zběhlá v psychologii, viděla jen moji bezcitnost, smích pokládala za projev cynismu, nechápala složitá hnutí mysli. Viděla ve mně zlé dítě. Ale dětské myšlení chodí po spletitých cestách a někdy je nesnadné mu rozumět.
Veliké tragédie, o nichž si dospělí šeptali, ve mně smutek nevyvolaly, nemůžu tvrdit, že bych byla oplývala soucitem. Vím, s jakou hrůzou si šeptali "Lidice" a později "Drážďany" a jak si vyprávěli, co kterou rodinu postihlo. Nevím, byl-li jejich soucit hraný nebo skutečný, mně jen udivoval a připadal mi vesměs falešný.  
Teta Mářa vyprávěla smutný příběh své kolegyně, která se vrátila z koncentráku. Jejího muže a ji s jejich osmiletou holčičkou rozdělili do různých lágrů, muže jinam a ji s dítětem jinam. Prý se velmi milovali a pevně doufali ve shledání. Pak ale měla holčička jít do plynové komory a jí jako matce řekli : "Můžete jít s ní." Ale ona doufala ve shledání s manželem. Máme mu umřít obě? Ať aspoň já mu zůstanu. Poslala dcerušku na smrt samotnou. Přežila, ale po návratu se dozvěděla, že zahynul i její muž. A ona pro naději na shledání s ním nestála při své holčičce, neutěšila ji v posledních chvílích života. Teď si to bude do smrti vyčítat. Všichni ten příběh přetřásali, ale mne se netknul. Zapůsobil na mne vlastně jen fakt, že ta holčička byla líčená jako krásné, zdravé a tlusťoučké dítě. To svědčí o tom, že hodnota dětí se měří jejich zdravím a zejména tloušťkou. Jen další důkaz mojí nedostatečnosti a méněcennosti. Jinak lítost žádná. Jednou jsem byla schopná rozbrečet se nad smutnou písničkou o kačeně divoké, jindy naprosto neschopná soucítit s někým, koho jsem neznala.  
Jana vyprávěla o svojí spolužačce, které Němci před jejíma očima zastřelili tatínka, maminku a sestru. Jakoby to byla běžná událost. Tak trochu jsme napodobovaly dospělé a říkaly jsme si, že to je hrozné, ale ani tentokrát se mne cizí tragedie netkla. 

"Já ti něco řeknu, chceš?" řekl Jenda pyšně. "Něco smutnýho." "Tak řekni," pobízím ho. 
"Heč, u nás ve třídě jeden chlapeček umřel." Jana to zaslechla a nedala se zahanbit: "To je toho, u nás taky!" "A u nás zase holčička," nezůstávala pozadu Malena. U nás ne, cítím se trošku zahanbená. Je pravda, že někteří moji spolužáci byli hodně nemocní - ale aby někdo umřel, takovou senzací jsem se pochlubit nemohla.
Jindy jsem přišla na návštěvu k Tesařům, a Anička mi ukazovala památeční dvojlist, který dali rodiče vytisknout, když jim zemřela dceruška, Aničky spolužačka. Jaká krása, závistivě jsem ho prohlížela. Irenka jako krásné miminko, Irenka u prvního svatého přijímání ... na poslední fotografii byla Irenka v rakvi , v bílých šatech, kolem ní květiny. Pod obrázkem stálo, že  odešla mezi anděly, k nimž i svým životem patřila. Neshledala jsem na tom nic tragického. Jistě je to smutné, ale jak krásně. Je něco úchvatnějšího, než ležet v rakvi, všude kolem lilie - a všichni mluví o andělech? Doma jsem to vyprávěla mámě. "A kolik jí bylo?" ptala se. "Třináct." "To je hrůza," řekla máma smutně. Proč hrůza? Vždyť ji máma ani neznala, tak co jí vadí. A jak jí to v té rakvi slušelo!
Ležela jsem večer v posteli, šťastná, spokojená s životem. "Jak potůček tichý - lučinou se vine - tak ať tvoje žití - spokojeně plyne." To mi napsala Jana do památníku a zdá se mi, že její přání se uskutečňuje. Dny teď plynou stejně a jsou plny tiché spokojenosti. Napadlo mne, jak by bylo krásné, kdybych v noci umřela. Jak by všichni plakali a jak bych byla krásná v rakvi uprostřed lilijí.

V zimě, krátce po válce, vzali Antropiusovi ze Hřebenek mou mámu a mne na pár dnů na hory. Jeli jsme autem, to byla senzace. Antropiusovi měli chlapečka Karlíčka, asi v mém věku, ten se cítil být velmi na výši, když jsme na chvíli v autě zůstali sami, na důkaz své odvahy si sedl k volantu a pokoušel se s ním otáčet. Chlubil se, že pojedou v létě autem do Německa. "A kdyby tam na nás šel ňákej Němec, tak bysme tam dali stodvacítku a přejeli bysme ho!" Věřila jsem mu všecko, i to Německo i to že jejich auto je schopno vydat ze sebe takovou rychlost - tachometr tím číslem končil - ale všimla jsem si, že rychleji než šedesátkou to auto nejelo nikdy. A přejet Němce byl zajisté ten nejlepší způsob, jak s ním naložit.
Jinak mám na ten výlet smutnou vzpomínku. Začalo to tím, že po večeři dali Antropiusovi nám dětem talíř plný lískových ořechů a hrozinek, i mandle tam byly. Něco tak vzácného celou válku nikdo neviděl - a teď najednou je toho takové množství! Dospělí se usmívali a koukali se, jak se děti cpou, já jsem dokonce zapomněla na nechuť, prvně v životě jsem viděla mandle, a mohla jsem se najíst dosyta i hrozinek a oříšků, nevěděla jsem co dřív, strašně mi to chutnalo. Paní Antropiusová si možná v koutku duše myslela - jestlipak jsem to neměla schovat jen pro Karlíčka? Ale také se chtěla ukázat - panečku, my jsme někdo! My můžem pohostit i cizí dítě. Pak jsme šli spát do našich pokojů, a mně se náhle udělalo špatně. Stála jsem nad umyvadlem a  nezadržitelně jsem se dávila. Máma zuřila : "Nesmíš zvracet! Opovaž se - takovou dobrotu! Co to děláš! Hned přestaň!"  Ale nedalo se to zastavit, máma byla vzteky bez sebe, zacpávala mi pusu, hrozila, křičela, ona neměla ani oříšek - byla by měla takovou chuť -  a já tím takhle mrhám! Přes to všecko jsem ty lahůdky vyblila, zas celá zoufalá ze svojí nesmírné špatnosti, kterou jsem tak hanebně neovládla.   

Na jaře roku 1947 mě máma poslala na nějaký čas k tetě Mariánce Roháčové do Trutnova. 
Nevím, jak moc byla teta mým pobytem nadšena, snad jí ho máma zaplatila. Jinak si neumím vysvětlit tetinu ochotu mít mě u sebe. Ani nevím, proč vlastně jsem tam byla odeslána. Kvůli čerstvému vzduchu? Teta Mariánka byla mámina švagrová, vdova po jejím bratru Vojtovi. Mezi Mariánkou a rodinou Roháčů nepanovalo přílišné přátelství. Zejména babička Roháčová, chorobně přísná v otázkách sexu, byla na Mariánku rozezlena. Vojta se totiž musel ženit. Předmanželský sex byl v babiččiných očích zločin - aby ho u Vojty ospravedlnila, všecku vinu dávala Mariánce - ona Vojtu svedla. V naší rodině se potom o ní nikdy nemluvilo jinak než chladně, a s oblibou se zdůrazňovaly její vady.Vyprávělo se, jak je marnotratná, že si nechává posílat z Paříže klobouky, dokonce létadlem. Jednou prý přijel strýc Honza Tesař do Žleb, kde tenkrát Roháčovi bydleli, navštívil je, Vojta nebyl doma. Prý ho Mariánka sotva pozvala dál, nenabídla mu ani kafe, až teprv když se Vojta vrátil domů, vzal ho na večeři do restaurace.
Když byla v osmatřicátém mobilizace, narukoval strýc Tesař ve Žlebech, Vojta tam pozval Mimu, aby mohla být manželovi nablízku. Tesařovi se tenkrát vrátili z Bratislavy a neměli v Praze kde bydlet. Mima vděčně pozvání přijala, přijela s malým Jendou a Aničkou, Vojta jim našel bydlení v hotelu a půjčil jim pro Aničku kočárek po pětileté Dagmarce. Mimě se kočárek velmi hodil, první noc v něm Anička spala, ale druhý den přišla Mariánčina služebná, že prý Dášenka chce nutně svůj kočárek, aby ho vrátili. A podobných historek o Mariánčině nepřátelství a sobectví bylo nepočítaně. Možná, že když cítila to nepřátelství ze strany roháčovské rodiny, ani ona neměla chuť projevovat sympatie, možná že vskutku byla bezohledná. Co přeháněli, to byla ta neláska k Mariánčiným dětem a později i k jejich dětem. Ty už vskutku za to nemohly, že se Vojta musel ženit. Když Vojta zemřel, vyčítalo se Mariánce, že ho uštvala. Ale obdivovali ji, jak se coby vdova uměla ohánět. Dostudovala medicínu, stala se zubařkou. Měla dvě dcery, Marii zvanou Malena, a Dagmaru. Nejdřív žily ve Žlebech, pak v Trutnově, potom v Novém Městě nad Metují. Mezitím se holky vdaly, Mariánka nakonec zakotvila v Liberci. Když Dagmara emigrovala do Švýcar, odešla tam Mariánka s ní. 
Když jsem byla v Trutnově, bylo Maleně  sedmnáct a Dagmaře třináct. Obě chodily na gymnázium. Teta prý se na ně občas šla přeptat, nad Malenou se profesorky rozplývaly chválou - vzorná, pilná, svědomitá, ale ta druhá? káravým tónem a zvýšeným hlasem plným významu zklamaně pronášely : No, ta už NENÍ TAKOVÁ. Byla to pravda, ta druhá už zdaleka nebyla taková, ani tenkrát, ani později. 
V Trutnově žili ještě Mariánčini rodiče, Dillingerovi. Hodný bělovlasý dědeček, který se na mne usmíval a občas mne pohladil, kterého tu jaksi nebral nikdo příliš vážně, spíš shovívavě, a podivná vyschlá a shrbená babička, které se všichni jaksi báli. Babička ze zásady nemluvila. Urputně pracovala celý den v kuchyni, na nikoho se nepodívala, na dotazy neodpovídala. Chtěla jsem si půjčit židličku a ptala jsem se jí, jestli smím. Podívala se na mne zlobně a neřekla nic. Tak už jsem se jí příště raději vyhýbala. Slyšela jsem ji mluvit jen jednou, tenkrát se s někým hněvivě pohádala, a užasle jsem na ni zírala : takže ona mluvit umí! - ale to bylo jen jednou, pak zas už nemluvila a na nikoho nereagovala, jen jaksi zarputile pracovala, pořád něco drhla, čistila a myla. Té jsem se  bála a raději jsem byla co nejdál od ní. Pak ještě byla u nich na bytě Dagmařina spolužačka, taky Dáša. Obě Dáši spolu velmi pekly a tak trochu se spolčovaly proti mně. Snažily se mi vštípit, že jsou mi nadřazené a obě byly spolu zajedno v cepování a mírné šikaně. Psaly si spolu tajné dopisy, které jsem nesměla vidět. "Co si to píšete?" vyzvídala jsem. "Jo, to ti tak řeknem!" Taky spolu mluvily tajnou řečí, které porozumí jen ten kdo je chytrý, čili já ne. (Covro tovro mávráš? Dejvrej mivri tavra kyvry!) Jednou ovšem Dáša I. přišla s velmi zajímavou básní, která mě velmi nadchla : "Nám to neva-, my to vydr-, my se nepo-, my to zadr-!" Vtipností těch veršů jsem byla unesena, zato Malenka se jen shovívavavě usmála. Malenka byla už tenkrát vážná, zodpovědná, moudrá. Ke mně byla vždy laskavá, ale žila ve svém světě, byla mi už příliš vzdálená. Chodili za ní nápadníci, hlavně jeden vysoký hubený a jeden takový blonďatý tlustý, už nevím jak se jmenovali, ale vím že jí po mně občas něco vzkazovali. Když se mnou Malenka mluvila, tak vždycky vlídně, a nikdy mě nepovažovala za potěr, nehodný pohledu. Cestou na chalupu, když nás jednou stop vyložil kus před cílem cesty a my museli dojít pěšky, vedla mne za ruku a vysvětlovala mi koloběh vody, erozi skal, různé přírodní jevy. Dodnes to mám v paměti.   
Pak tu byl ještě kocourek Aleš, kterého jsem já i obě Dáši rády zapojovaly do svých zábav, což on nelibě nesl. Malenka nás poučila, že kocourkovi je nutno dopřát svobody a že se sám bude potom o naši přízeň ucházet. 
Malenka i obě Dáši vedly veselý studentský život, občas je navštívili spolužáci, pořádalo se u nich v bytě posezení, bylo tak slušné, že by se ani nehodil název "mejdan". Sedělo se v pokoji  ve vší počestnosti, hrálo se na kytaru ozdobenou stuhami a zpívalo se, teta připravila chlebíčky, pil se čaj. 
Občas přišel holkám balík z Ameriky - měly v Americe tetu, pracovala v hotelu Palm Beach na Floridě. Dostávaly krásné oblečení, vždycky dvojmo, a k tomu různé dárečky, třeba hřebínky v pouzdrech v podobě rukavičky, štíčka která hotel poskytuje hostům, kabelky, šátečky, levné šperky, parádu úžasnou tím, že byla z Ameriky. Jednou mezi jiným šaty zdobené potiskem not. Teta si sedla k piánu a pokoušela se tu melodii zahrát - že by to mohla být jejich znělka. Ale jaksi to nijak nevyznělo, bylo to něco jako moje skladba, při níž se dbalo pouze na estetické a souměrné umístění not v osnově.  
O víkendech se jezdívalo na chalupu, někdy autobusem, někdy stopem.
Snad se tu špatně nežilo, ale já jsem byla v Trutnově dost nešťastná. Převelice se mi stýskalo po rodičích, hlavně mi připadalo hrozné, že jsem zapomněla jak vypadají a nedokázala jsem si už vůbec vybavit jejich podobu, to mě přivádělo k hojným slzám. Vydržela jsem celé dopoledne sedět nad netknutou snídaní a brečet. Tetu Mariánku to rozčilovalo, ani se jí nedivím. "Já vím, proč ty pořád brečíš," říkala mi nazlobeně. "Protože jsi rozmazlená!" Ba ne, proto ne, říkala jsem si v duchu, to je jinak. Mně se stejská po mámě a po tátovi, a brečím proto, že ani už nevím jak vypadají.
Ale byly i chvíle, kdy jsem nebrečela. Četla jsem si knížky, nějaké dětské, Nosáčkovo dobrodružství od Collodiho a pak hlavně Potulného lovce od Karla Nového, román o lišákovi. Ten byl pro dospělé, proto mě zaujal. Mívala jsem velmi ráda knížky pro dospělé. Zdálo se mi, že tady mě bere autor vážně a nesklání se ke mně jako k blbečkovi, což autoři dětských knih dělávají. (Stejně jako herci, kteří si myslí, že hrát pro děti znamená pitvořit se, žertovně hýkat, vřeštět a dělat trapný kravál.)    
Ale stále jakoby vším mým myšlením i vším děním prostupovalo zoufalství. Hrozný stesk na mně ležel ve dne v noci jak balvan. Sedávala jsem u okna, které vedlo do dvora, a po celé hodiny jsem sledovala, jak si tam hrají děti. Nikdy by mě nenapadlo jít mezi ně. Znala jsem je už všechny podle jména a věděla jsem, které dítě bydlí v kterém domě, znala jsem jejich povahy, jejich hry, byla jsem svědkem jejich sporů i souznění, ale nikdy jsem si netroufla sejít ven a připojit se k nim. Oknem z pokoje zas bylo vidět na ulici, tu právě opravovali, byla celá rozkopaná. Pracovala tu parta cikánů a kolem nich pobíhaly jejich umouněné děti. Fascinovalo mě, jak bez zábran sprostě mluví. I tady jsem sledovala dění, práce kolem výkopů, kladení kanalizačního potrubí, obnovení dlažby na vozovce. Obdivovala jsem svalnaté cikány, jak si házejí velikými kusy asfaltu a nebo dlažebníma kostkama. Seděla jsem u okna, na klíně jsem chovala kocourka Aleše, a mlčky jsem celé hodiny vyhlížela ven. 
Bylo léto, obě Dáši odešly na koupaliště. Dědeček, vždycky laskavý a hodný,  se nabídl, že mne tam odvede taky. Cestou jsem pobíhala před ním, skákala jsem po chodníku. Když je léto, horko a jde se na plovárnu, sluší se skákat. Ale v duchu jsem se divila : Jak je to možné, že skáču? Cožpak to jde, navenek se radovat a být v hloubi duše tak zoufalá? Jistě si všichni myslí, že jsem veselá - a já jsem zatím tak strašně nešťastná. Jak vůbec můžu skákat, když mám takové trápení? Došli jsme na koupaliště, dědeček mě předal Dagmarám. Trutnovské koupaliště  bylo neuvěřitelně krásné. Přírodní, s travnatými břehy, zkraje mělčina, o kus dál hloubka, tam dováděla mládež. Opatrně jsem vstoupila do vody. Daleko jsem se neodvažovala, jen tak co by mi voda sahala po pás. Přiběhla Dáša II. a nabízela se : "Pojď, já tě naučím plavat!" Kdepak, to ne, vody jsem se bála. "Notak ne," řekla Dáša s troškou pohrdání a odběhla zase za svými vrstevníky. Stála jsem ve vodě tak daleko jak jen jsem si troufla, s bázní i s velikou touhou umět plavat, ale ta bázeň ji vysoce převyšovala. Obdivovala jsem krásu  koupaliště, členitý břeh z naší strany, ostrůvky a veliké balvany z vody vyčnívající, i strmý břeh protější strany, zarostlý okrasným křovím. Byly tu i květinové záhony, to bylo něco jiného než pražská plovárna na voru. Cestou domů jsem si místní koupaliště pochvalovala a Dáša II. mi dávala za pravdu, prý se byla jednou koupat v Praze ve Vltavě a proti ní plavala krysa. Když jsme šly kolem cukrárny, nařídila mi Dáša I., že vstoupím dovnitř a řeknu "za korunu". Nic víc. "Tady jim dáš tuhle korunu," dala mi ji do ruky.  Asi měla zakázanou zmrzlinu a tak si poslala mne, aby to na ni neprasklo. Důležitě jsem vstoupila, řekla "Za korunu," a podali mi kornout se zmrzlinou. Předala jsem ho Dáše a ta mne milostivě vyzvala : "Lízni si, ale s citem!"  Myslela jsem, že "s citem" znamená hodně - a tak jsem si lízla, co to dalo. "Povídám ti s citem," zlobila se Dáša.       
O víkendech jezdívali Roháčovi na chalupu v Krkonoších, ve vesnici Svoboda. Většinou se jezdilo stopem, jezdívaly tu náklaďáky a skoro každý zastavil. Vzal nás na korbu, radovali jsme se z rámusu a divokého větru. Chalupa byla  jedna z těch po odsunutých Němcích. Nikoho to neznepokojovalo. Byli to přece nepřátelé, tak museli jít, proč bychom je litovali. Válka nebyla ještě zapomenuta, rány českého národa nebyly zahojeny. Nenávist k Němcům byla zcela legitimní a oprávněná. Roháčovi měli tu chalupu jen krátce, ještě tam bylo stále všecko tak, jak to původní majitelé opustili.Zdálo se, že snad si ze svého majetku s sebou neodnesli vůbec nic Na každém kroku jsme se setkali s věcí, která svědčila o nějakém detailu jejich života. Prostí, obyčejní, udření lidé, skromná chudičká rodina, čistotná a pořádná, starající se jen o holé přežití. Asi to nebyli ti praví, kdo měli být vyhnáni, nebylo možno spojit si je s katany a trýzniteli. Možná, že i oni volili Henleina, ale jakou vinu nese člověk na tom, je-li naivní a byl-li zfanatizován? Možná ani Henleina nevolili. Do jaké míry je člověk zodpovědný za to, že se nechal zmanipulovat? Blbost snad není trestná - ač tady vesměs potrestaná byla. Nevím, za jakých okolností ti lidé odešli a zda přežili. Jen jsme se s nimi tak trochu seznámili. Všechno po nich tu leželo na svých místech, nábytek ve světnici, oblečení ve skříních, zemědělské náčiní v kůlně, v kredenci hrníčky, za sklem kredence dopisy, zarámovaná fotografie na zdi, v šuplátku kredence léky. "Digitalis - asi měl někdo něco se srdcem," usoudila teta, bez náznaku nějaké lítosti. Ve starobylé truhle byla výbavička na miminko. Malinké plátěné košilky, povijány, peřinka. Celé léto teta probírala, vyklízela, prohlížela co z věcí užije,  vymýšlela jak se zařídí, přebudovávala pro svou potřebu. Bez lítosti, jen s údivem, jak důvěrně nahlíží do cizích životů. Ve světnici byla veliká krásná pec, na ní útulný koutek, který patřil Dáše. Někdy jsem si tam vlezla s knížkou, ale přišla Dáša, řekla "vyhazov" a musela jsem se klidit. Dalo se vylézt na půdu, tam otevřít vrata - a člověk stál na svahu za chalupou, říkalo se že je to království krále anglického. Vody tu bylo dost. Dřevěnými korýtky přitékala od studánky až k chalupě, docela silným proudem. Naplnila obří dřevěnou káď a odtékala do potoka. Ta káď byla pro mne a pro Dášu veliký zdroj zábavy. Cestou přes louku strhávala s sebou voda spousty hmyzu, brouků, obrovitých lučních kobylek, všemožné havěti. Pozorovaly jsme je, jak se otáčejí ve víru, a nikterak nás nenapadlo je zachraňovat - naopak. Když některé zvíře už-už vylézalo na okraj, strčily jsme ho zpátky "Do vodičky, laskavě, a pěkně plavat!"         
Když jsme jednou odjížděli z chalupy na korbě náklaďáku, vyškubnul se kocourek Aleš Malence z náruče, přeskočil bednění korby, žuchnul na silnici a utekl do lesa. Malenka měla slzy na krajíčku, ostatní se jen chechtali. No co, je po kocourovi. Ale když jsme za týden přijeli, našli jsme ho nedaleko chalupy, hubeného, špinavého, vyděšeného. Malenka se ho zase s radostí ujala.
Když se později Malenka provdala za Aleše Vacka, ptali jsme se, má-li to nějakou souvislost s kocourem Alešem. Ne, nemá, prý je to jen náhoda.

O prázdninách jsme jeli na chalupu na delší dobu, teta se radikálně pustila do velikého úklidu. Rozhodla se vyklízet jakýsi sklípek, plný pavoučích hnízd. Ta hnízda visela od stropu jako veliké bílé kapky. Teta se pavouků děsila, zavinula si hlavu do šátků, přehodila přes sebe co nejvíc hadrů a srdnatě vlezla do sklípku, že ho vyklidí a vymete. "Ale nemluvte mi při tom o těch pavoucích, nebo to nevydržím!" "A co to jsou ty bílé kouličky?" ptala jsem se plná zájmu o tu zajímavost. "Pšt, nemluv o tom," napomínaly mě holky, "to jsou pavoučí hnízda." Chvíli jsem udiveně zírala a pak jsem se zas hodně nahlas zeptala :"A z čeho maj ty hnízda?" Teta žařvala a vyběhla ze sklípku. Klepala se hnusem a rozhořčením : "Říkám vám, abyste mi o tom nemluvily!"   
Jednou se zdál tetě sen : do chalupy přišel zloděj. Křičela v tom snu na Malenku : "Vem sekyru a zab ho!" Malenka prý držela sekyru a nezdálo se jí to: zabít člověka? "Tak ho zab ty, Dášo!" "A co Dorlička," ptaly se holky, když teta sen vyprávěla."Ta nic, ta tam jen stála a koukala." 
Druhý den se teta Mariánka rozstonala. Ležela v posteli, měla horečku, Malenka jí dávala obklady na čelo. Teta se vzpouzela, křičela a obklady házela na zem. "Ale mami," napomínala ji Malenka, "musíš si to nechat!" "To je jak v tom snu s tím zlodějem," křičela teta, "ty bys mě nejradši zabila!" A zas letěl obklad na zem. Ale ve snu ji přeci nikdo zabít nechtěl? "A nepřikrejvej mě, je mi horko!" Teta vyváděla jak malé dítě, odhazovala pokrývky, Malena ji znovu a znovu násilím přikrývala. "Ty mě chceš zabít," bránila se teta, křičela a kopala. Já, jako v tom snu, jsem tam jen stála a s úžasem hleděla na nezvyklé divadlo.

K osmým narozeninám jsem dostala balík od mámy, bylo tam mnoho hraček, mezi jiným i cvakací žabka. Ta se velice líbila Dáše II., škemrala, abych jí tu žabku dala, prý mají takové kluci od nich ze třídy a cvakají s nima při vyučování. Nijak jsem o žabku nestála a klidně bych ji byla darovala - ale nemohla jsem, byl to dárek od mámy. Tím byl jaksi posvátný, nemohla bych se ho zřeknout. 

Malena byla odmala rozumná, provždy hodná a laskavá, moudrá a vážná. Zato o Dagmaře šla jedna zvěst, že je potvora, mazaná, sobecká a vychytralá. Provdala se za Mirka Svobodu, a když čekali malou Dagmarku, bydlela Dáša nějakou dobu u nás.Když se nastěhovala, bylo mi patnáct. Mirek studoval Vysokou školu železniční a bydlel na koleji, Dagmara bydlela v přízemí vily v bývalé čekárně. Pracovala jako učitelka na základní škole na Žižkově. Ráno jsme spolu jezdívaly - ona učit do Lupáčovy ulice, já prvním rokem na Průmyslovou školu bytové tvorby. Máma nebyla jejím pobýváním u nás příliš nadšená. "Musíte si uvědomit, že je to Vojtova dcera," nabádal ji táta, který jí nepřátelství a nechuť k Dáše rozmlouval. Její muž Mirek za ní denně chodil a   brzy ho měli všichni rádi, byl přátelský, dobrácký, srdečný. Do své Dášenky byl velmi zamilován a ona toho dosti sobecky využívala. Každé ráno vstával Mirek za tmy a jezdil k nám Dášenku obléknout a udělat jí snídani, vypravil ji na cestu a potom jel na přednášky. Po návratu ze školy k nám zase přijel. To jsme pobývali všichni u nás v bytě, Mirek mě učil deskriptivu a pomáhal mi s technickým kreslením, Dagmara se zase učila s Ivanou. Mirka si naše máma brzy oblíbila, chválila ho, jak je přičinlivý, hodný, milý a usměvavý. Jednou ho chválila Mariánce Roháčové, a ona řekla s notnou dávkou despektu : "Jo hodnej, to von je." Vyznělo to trošku jako pohrdání, že je trouba. Jinak o něm máma říkávala, že je slepej.
Vzpomínám si, jak jsme jednou odpoledne kuchali husu, kterou dostala máma od Baumruků. Kupovali nám ji každý rok na vánoce, za to, že za války pomohla jejich dceři vyhnout se totálnímu nasazení. Musela odejít na nějakou návštěvu a tak nám dala za úkol husu vykuchat a dát péct. Já jsem ale měla psát nějaký trest z ruštiny. Dáša řekla, že bych měla raději kuchat a ten trest že mi napíše Mirek. Tak jsme s Dášou opatrně kuchaly, Ivana stála nad námi a sejčkovala, že určitě protrhnem žluč, a Mirek chudák psal a psal. Jen trochu polevil, už ho Dáša napomínala. Kočka se natahovala na stůl a zuřivě mňoukala, že chce kousek. Když se máma vrátila, byla husa už bezvadně připravená, nad svíčkou opálená, žluč zůstala celá. A Mirek ještě stále psal a psal.
Někdy jsme hrávali na klavír, vybrnkávali jsme Ježkovy písničky, nebo jsme si pouštěli gramofon, taky Ježkovy písničky. Hrávali jsme karty - oko jednadvacet - kdo prohrál, musel se napít rybího tuku. Nebo zvláštní a zajímavou hru "o červeného krále" - nikdy pak už jsem ji s nikým nehrála a nikdo jiný ji neznal, dodneska bych si ráda osvěžila její pravidla.
Mirek s Dášou u nás i večeřeli. Bylo to pěkné - odjakživa jsem měla ráda, je-li hodně lidí kolem stolu. Máma Dášu moc ráda neměla, ale já jsem byla do ní i do Mirka zamilovaná a byla jsem šťastná, že mě vzali mezi sebe a mezi své kamarády. Ti je občas k nám  chodili navštěvovat, jindy mě s nimi brávali do biografu a do kaváren, učili mě jak se pije káva a učili mě taky kouřit, koupili desky s taneční hudbou a učili mě u nás doma tancovat. Viděli, že u nás doma není něco v pořádku, že nás děti naše máma jaksi tyranizuje a snažili se mne toho jařma trochu zbavit. Vymlouvali mi náboženskou přísnost, která u nás doma panovala, a nabádali mě, abych hleděla na svět s rozumem. "Až ti bude šestnáct," slibovala mi Dáša, "dám ti dárek! Naučím tě hulit!"  Snažila jsem se, k mámině nelibosti, vplout do toho jejich velkého světa jaksepatří, s grácií a nenuceně, ale v jádru jsem zůstávala stále tou hloupoučkou neohrabanou puťkou a nikdy mi to moc nešlo - být hrdou, sebejistou a elegantní osobou.  Jejich kamarád Jirka Průcha  předstíral, že chodí za mnou, ale ve skutečnosti pálil za Dášou. Ta ovšem teď jaksi neměla na avantýry ani náladu, ani postavu.  Byla těhotná, neměli kde bydlet, měla starosti. Po porodu plánovala odejít s miminkem do Nového Města ke své matce Mariánce a strávit tam mateřskou dovolenou. Ale co potom a jak dál, to nevěděli. Nakonec emigrovali.
Dáša s Malenkou měly tetu v Americe, která jim posílala balíky. To bylo něco úžasného, balíky byly plné krásného oblečení i zajímavých předmětů, a teď když bydlela Dáša u nás, aby se trochu revanšovala, dávala hodně z těch věcí nám. Krom jiného jsem od ní tenkrát dostala špendlík v podobě srnky z plexiskla - byla jsem jím úplně unesená a každý mi ho záviděl. Plexisklo bylo tenkrát cosi nevídaného. Pak taky hřebínek v pouzdru z umělé hmoty v podobě rukavičky. To byla taky věc hodná závisti a kdekdo obdivoval moje úžasné předměty a tím trochu i mne. Jednou přišel balík plný oblečení a Mirek ho přinesl k nám, abychom si  něco vybrali.
Já jsem nikdy neměla ráda módu a oblíkání mě nebavilo. Ke všemu, když už se mi aspoň trochu něco líbilo, nesměla jsem to nosit. "To si schovej na nějakou lepší příležitost," řekla máma vždycky a uložila to. Schovalo se - a jaksi už jsem to potom nikdy neměla na sobě. Ale nečinilo mě to bůhvíjak smutnou. Řeči spolužaček o šatech mě nebavily a když k nám přišla na celý den paní Kalábová, aby u nás šila, spíš mě to obtěžovalo. Paní Kalábová všelijak   upravovala a nastavovala nějaké staré šaty, různě poděděné a kdesi vyštrachané, které nikomu nepadly, a které nepadly ani po tom přešití, ale mne to nezajímalo, nosila jsem co bylo a nenapadlo mě něco chtít nebo nechtít. Ale teď najednou se stal zázrak: z balíku šatů, které Mirek přinesl, jsme vytáhli jedny, které byly přímo úžasné. Zírala jsem na ně u vytržení. Tak tyhle tedy, ty bych nosila! To bylo přesně to, po čem jsem snila. Rovný sportovní střih, žádné kraječky, žádné kanýry, hladké, rovné, jen s kapsami na sukni, jejichž klopy elegantně odstávaly, to bylo přesně to, po čem jsem toužila a nevěděla o tom - ale najednou se to zjevilo a bylo to ještě krásnější, než bych si kdy uměla vymyslet. Klidná umírněnost, nevtíravá elegance, rovná sukně, a k tomu krásný materiál, nemačkavý, na první pohled drahý. Nevšední kombinace smětanově režné a tmavohnědých kostek, moje oblíbené barvy. Nikdy dřív ani nikdy později už se mi nějaké šaty tolik nelíbily. Ještě dneska je  vidím a ještě dneska je mi líto, že jsem je nemohla mít. Protože máma, když je vzala do ruky, řekla: "Tohleto ty bys nechtěla, to by se ti nelíbilo." "Vyzkoušej si je," řekl Mirek, který byl u toho. Šla jsem si je oblíct, padly mi bezvadně. "Tohle bys nenosila, sundej je," kázala máma znechuceným tónem. "Ale vždyť jí slušej," hájil šaty Mirek. "Ale ne, ona je nechce, viď že se ti nelíběj." "Nelíběj," řekla jsem poslušně a srdce mi pukalo. "To si myslím," rozhodla máma, "tenhle střih ona nemá ráda, jak ji znám, tohle by ona nechtěla, ten střih je moc hypermoderní, dáme ty šaty Maleně."  Když potom Malena přišla a uviděla šaty, užasla: "Ty jsou nádherný!" a s údivem se ptala, proč se jich zbavujem. "Dorlině se nelíběj." "Nelíběj? Ale proč? Co se ti na nich nelíbí? Vždyť tohle se teď nosí! Proč se ti prosímtě nelíběj?" "Nevím, jsou takový divný," říkala jsem nepřesvědčivě. "Ale ta sukně, vždyť má perfektní střih!" I mně se nesmírně líbila ta rovná sukně s vystouplými klopami na bocích. Toužebně a zoufale jsem i já obdivovala ten krásný střih, který dodával postavě ladné ztepilosti. "Dorlina by tohle nikdy nenosila," rozkázala máma. Neměla jsem sílu oponovat. Malena se znovu a znovu rozplývala nad šaty: "A vážně si je nechceš nechat? Vždyť takhle krásný šaty se hned tak neviděj! A ten drahej materiál!" "Ne, klidně si je odnes." "Vážně můžu?" žasla Malena. "Nebude tě to mrzet? To snad není možný, aby se ti nelíbily!" Malena se nestačila divit a těšila se, že si šaty odnese. Ještě dneska, po šedesáti letech, je mi to líto, byly to tak krásné šaty! V mých silách nebylo říct, co si myslím a co chci. Zdálo se mi, že neposlechnout by byl hřích, že musím mámě podléhat ať chci nebo nechci. Dlouhá léta jsem nedokázala sama sobě dovolit být jiná. Žila jsem v přesvědčení, že nesmím mít svoji vůli, že musím dělat jen co máma přikáže a myslet si jen co ona dovolí. Nevím proč a dodnes to nechápu, ale prostě jsem byla taková.  Až mnohem později jsem se utrhla ze řetězu.

V prosinci 1954 se narodila malá Dagmarka, měla křtiny v kapli porodnice, za kmotru šla naše máma. Dala jí obálku a v ní něco na dupačky, a zlaté náušničky, Dáša jí je zkoušela na nosíku, budou-li jí slušet. 
"To je to mrňavý, viď," ukazovala mi Dáša miminko. "Celej Mirek," konstatovaly jsme všechny - teta Mariánka, máma i já.
Dáša pak hned po křtinách odjížděla k babičce Mariánce do Nového Města. Seděly jsme ve vestibulu červené porodnice, Mariánka, Dáša s maličkou Dagmarkou a já, čekaly na sanitu, která je tam měla odvézt. Tenkrát byly drsné časy - mateřská dovolená trvala jen čtyři měsíce. Po jejím skončení  musela Dagmara nechat miminko u babičky a vrátit se zas do Prahy do práce. Vrátila se štíhlá, jakoby vysvobozená ze zakletí, plná chuti do života a plná touhy užívat si. Chodili jsme zas společně do kaváren, Dáša už byla opět elegantní a omládlá, a byla obletována mnohými nápadníky, kteří se tvářili jako kamarádi nebo jako nápadníci moji. 
"A co tomu říká babička Roháčová, že je prababička?" ptala se jednou Mariánka naší mámy. Mámu to trochu zaskočilo, protože babička neříkala nic. "Víš, ono těch dětí už bylo tolik, že už jí to moc nezajímá..." Po pravdě řečeno nechtěla o pravnučce nic vědět, protože Mariánku a její rod tajně proklela. Vojta se musel ženit - a to byl smrtelný hřích. Obrátila všechny výčitky na Mariánku, ta ho svedla, a všichni z té rodiny už pro ni zůstali  cizí, nechtěla je znát.

Dáša pak rozjížděla jakési dobrodružství s Jiřím.  Já jsem jí sloužila jako zástěrka i jako poslíček. Máma začala věc vyšetřovat, do všeho se vždy musela vložit. Nechtěla jsem nic přiznat, ale máma nade mnou měla magickou moc, jí jsem se přiznat musela. naše máma o tom pak psala žalobné dopisy Mariánce, vypukla ošklivá aféra. Na štěstí přišly prázdniny, Dáša skončila s učením v Lupáčově a odstěhovala se od nás, nějak to všechno vzalo neslavný konec. A táta se rozstonal, dostal agranulocytózu.  

Ale teď jsem ještě v Trutnově. 1947 - byl to rok, kdy bylo sucho a katastrofální neúroda. Řeky vysychaly, z koryta Úpy v Trutnově vyčnívaly kameny - mohlo by se tu přejít suchou nohou, říkali lidé. Na podzim pak byly v tramvajích vylepeny plakátky s epigramem od Havlíčka Borovského : "V nouzi dá ti radu každý dobrý přítel, ale málokterý dá ti mouky pytel" - a pod ním zpráva o tom, kolik tun pšenice nám dodá Sovětský svaz. Únor 1948 byl za dveřmi. Teď je ještě léto, táta pro mne přijel do Trutnova, aby mne odvezl do Kyšperka. Máma s Ivankou už tam jsou. 
Poslední oběd u Roháčů v Trutnově. Sedí s námi u stolu i táta, poznala jsem ho a jsem šťastná, že už zas vím, jak vypadá. Teta je na mne okázale laskavá, cítím, že se  snaží tátovi ukázat, jaká byla po celou dobu. Všichni dojedli, jen já sedím nad plným talířem. Teta nehudrá, že nechci jíst, a předvádí, jak mne vychovávala. Položí přede mne na stůl čokoládový bonbón. Až dojíš, bude bonbón tvůj. Ale je to všecko faleš - když tu táta nebyl, žádné bonbóny nebyly. Cítím, jak je na mne teta okázale vlídná a snažím se sama sebe přesvědčit, jak jsem tu trpěla. Naschvál bonbón nechci. Když jsem svou porci konečně dojedla, nesla jsem bonbón tátovi. Ať všichni vidí, že o úplatky nestojím.
Už mám spakovaný svůj kožený kufřík, plný dárků pro celou rodinu, už v Trutnově nebudu, už jdeme s tátou na nádraží. Cestování do Kyšperka bylo složité, samé přestupování, dvakrát přišel revizor. Potom už jsem nikdy v životě vlakového revizora neviděla, ale ten den jakoby se rojili. "Dneska bychom nebyli mohli jet načerno," smál se táta - a já jsem se polekala. Snad si nebudou lidi kolem myslet, že jindy jezdíme načerno?
V Kyšperku jsme ten rok bydleli nádherně. Rodiče pronajali pokoj ve vile u Novotných. Přicházelo se k ní přívětivou cestou kolem Orlice. Byla to honosná vila a nejvíc se nám líbilo, jak v betonovém prahu byla otištěná psí tlapka. Okna v patře byla zapuštěná do střešních tašek, které prudkým sklonem navazovaly na střechu - architektonický prvek typický pro Orlické hory.  Stála vysoko nad řekou, z oken byl nezapomenutelný výhled. Pod okny strmý svah, pak travnatý břeh řeky, na břehu vlídná zahrada se stolkem a lavičkami, za řekou louka a trať, za tratí městečko a na obzoru zámek. "Zámeček v Kyšperku, jak drahokam ve šperku", jak se praví v písni. Městská znělka má slova trochu jiná :"Falešná jsi, falešná jsi, falešná jsi, má panenko, falešná jsi." Vyhrává ji městský rozhlas před úředním hlášením. (Bubeníci už nechodili.) Milujem tu melodii a milujem i odbíjení hodin na zámecké věži, všechny hlasy jsou tu jaksi pohádkové a zázračné, všechno to tady milujem, je to takový malý ráj.  
Bydleli jsme v krásném velkém pokoji se širokým oknem, na stěnách starodávnou secesní šablonou vymalovaných visely zarámované pamětní listy a vedle nich vavřínové věnce se stuhami - pan domácí, dnes už starší vážený pán, býval herec. Byla tu veliká knihovna a v ní kromě jiného také svázaný Malý čtenář - tenhle ročník jsme neznali, jinak měl táta skoro všechny, to bylo naše prázdninové čtení u vody, hned jsme poprosili, zda si ho můžem vypůjčit. A výhled z okna byl úžasný -  Orlice, na druhém břehu trať po které jezdily vláčky, a na obzoru zámek. 
Spaní bylo v našem pokoji jakž takž spytlíkované na více či méně pohodlných pohovkách, pro Ivanku tu byla jedna s vysokými opěradly, přistrčená čelem ke zdi, aby imitovala dětskou postýlku. Na stole byl elektrický spirálový vařič, na něm jsme si ráno ohřáli mléko a večer jsme smažili lišky. Spát jsme mohli jak dlouho jsme chtěli, snídat taky. Pak jsme si vzali plavky, koupací pláště, deku, svázané ročníky Malého čtenáře a jiné knížky, plavací "torpeda", něco na hraní, třeba modelínu, a šli jsme si lehnout dolů k řece. Sešli jsme po krkolomných schůdcích,  dole na břehu jsme si rozložili na trávu deky nebo se usadili na zahradních lavičkách, a celé dopoledne jsme se oddávali blaženému povalování. Hraček jsme s sebou mnoho neměli - ale to bylo právě pěkné - tak jsme si tím víc s Ivankou vážily těch improvizovaných, od táty vyrobených. K vyblbnutí mi stačil korkový špunt se zapíchnutým peříčkem, Ivana měla zase hedvábným papírkem  vystlanou sirkovou krabičku, ve které bydlely dva kamínky, Kája a Pepík, které pro ni byly živými bytostmi, prožívajícími mnohé složité příběhy. Tohle je na letním bytě v nájmu a nikoli ve vlastní chalupě či chatě to nejpěknější - že je člověk nucen tam mít co nejmíň věcí, jen co pobere do kufru, a čím méně  je věcí, tím je život prostší, jednodušší a svobodnější. Tím víc si děti vyhrají, tím víc mají dospělí času. Jsou-li lidé obaleni množstvím předmětů, začnou se pod nimi ztrácet, ani přes ně na sebe nevidí a kvůli nim se k sobě nemůžou přiblížit. Na to přišel už Diogenes.  

Na jakémsi smetišti objevil táta starý deštník a zmocnil se ho. "Evžene, co s tím budete dělat?" zjišťovala máma s nevolí. "Tisíce zábavnejch věcí," vysvětlil táta s úsměvem kluka. Rozebral deštník na dráty a vyrobil z nich jeřáb. Tisíce hraček to nebylo, ale jedna jistě. V papírnictví objevil jakýsi zapomenutý sešitek se skrývačkami, i ten poskytl nezapomenutelné množství zábavy. Prostota dokáže člověka nesmírně obohatit a dodá životu stokrát víc kouzla než bohatství. Dneska s úctou vzpomínám na to, jak uměli naši rodiče rozpoznat, v čem spočívá štěstí. Netoužili po luxusu, neužírali se závistí, neohlíželi se na to, že jiní mají víc. Dokázali si v klidu, pohodě a skromnosti užívat rodinného života  a dokázali tu schopnost vštípit svým dětem. 

Šli jsme procházkou kolem rotneckých luk, po břehu Orlice, a byl tam v jednom místě prudký svah. Běhaly jsme po něm s Ivankou nahoru a dolů, a radostně oznamovaly: "My se řítíme!" "Tak se řiť, ale dej pozor na řiť," prohodil táta suše.

Jezdívali jsme do Kyšperka už v dávných dobách, když jsem ještě mnoho nevnímala, pak do nedalekého Rotneka, pak zase do Kyšperka a nakonec do Čermné u Kyšperka. Pamatuju se na cesty vlakem z těch nejrannějších dob, na ten skvělý pocit, že se děje něco zásadního a že lze očekávat veliké věci. Nejdřív jsme se octli uprostřed davu ve veliké hale s kopulí - zřejmě v kostele. Škoda, že tu s námi není babička Roháčová, myslím si, ta by se radovala, ona miluje kostelíčky. Ale asi to není kostel - dav hlučí a kamsi nás unáší. Kráčíme po nástupišti, všude je mnoho lidí a mnoho kufrů, panuje zmatek a mírná nervozita dospělých. A vzpomínám i na ty cesty z dalších let. Jezdívalo se z Denisova nádraží, později nádraží Těšnov, dopravili jsme se sem obvykle taxíkem, měli jsme mnoho kufrů a tašek. Dětské kolo a kočárek jsme posílali jako spoluzavazadlo, ty jsme dovezli na nádraží o den dřív.
Jízdenky také máme koupeny předem - malé tuhé kartičky, dlouhá léta zůstával jejich tvar nezměněn. Obtíženi zavazadly projdem nádražní halou na peron. A tady stojí náš náš vlak, ujišťujeme se, že je to vskutku ten pravý, nahrneme se dovnitř a hledáme prázdné kupé. Uložili jsme zavazadla, máma si s úlevou sedla. Do odjezdu zbývala spousta času, tak se šel táta se mnou a později i s Ivankou projít po perónu. Perón - už jen to slovo vzbuzovalo úctu, znělo světaznale a cestovatelsky. Obešli jsme náš vlak a šli jsme si prohlídnout naši lokomotivu. Stála tu připravená, vytopená, horká a nablýskaná, odfukovala páru jak spoutaný drak. Přísně jsme zhodnotili komín: měla-li velký a dokonce s hrncem, byla to trochu hanba, ale panečku, když byl malý nebo skoro žádný, slibovala ujíždět závratnou rychlostí. Vlaky a jejich prostředí, to byla tátova velká láska, zasvěceně nám ukazoval a vysvětloval drážní zařízení, kolesa lokomotiv spřažená pákami, nárazníky, různé značky, výhybky, návěstidla, vykolejky. Někdy jsme mohli pozorovat odjezd jiného vlaku a přihlížet zázraku rozjíždění lokomotivy. Mašina se nadechla a vší silou se zapřela do kol, páky se malounko pohnuly. Zafuněla, znovu se zapřela, trochu se cukla z místa, kola se pootočila. A zase, teď už popojela trochu víc, z celého stroje vyzařovala síla, sálal horkem a leskl se olejem, kola se otočila víc a ještě víc, stroj pronesl svoje známé "hafr-kufr", a potom o něco rychleji "hafrkufr hafrkufr" a najednou jel, supal, kola duněla až se rozechvěla zem, vlak profrčel kolem nás a mizel v dálce ve spleti kolejiště. Sledovali jsme ten jev s nadšením a neskrývaným okouzlením, táta držel pevně za ruku svoje holčičky, trochu měl vždycky o ně obavy,  ale  byl nadšen stejně jako ony. Radost se v nás přelévala jak ve spojitých nádobách, táta dělal radost nám a my jemu tím, jak se nám to líbilo. S Ivankou jsme pak supaly po perónu a hučely jsme "hafrkufr, hafrkufr". Pak už byl čas nastoupit a usadit se v našem kupé. Konečně došlo k zázraku a i náš vlak se pozvolna dal do pohybu. Nastala rozkoš jízdy. Vyhlížíme z okna a kocháme se vším, co vidíme. Město se ztrácí a mění v periferii, a ta zas v příměstské krajiny nikoho. Vedle tratě ubíhají telegrafní dráty, občas se mihne drážní domek, závora, tu zas pod kolejema zaburácí železniční most. Veliká otrava ovšem je, když vlak zastaví a ne a ne pokračovat v jízdě. Nač čekáme? ptají se mrzutí cestující. Kde to jsme? kdosi vyhlédne z okna a  ospalým hlasem oznámí název stanice, ostatní ho unaveně opakují. To čekání je nekonečné. Kdy už pojedem? otravujeme mámu, které to čekání asi vadí stejně jako nám.   

Vzpomínám na to, jak se mi ve vlaku jednou náhle chtělo spát, to mi byly asi tak tři nebo čtyři roky, a nezvladatelně se mi klížily oči. Vší silou jsem se bránila - zase by řekli, že jsem ospalá a to je ta největší potupa. Protože jak známo já nikdy ospalá nejsem a spát bych vlastně nikdy nemusela - to jen oni si myslí, že musím. Hlava mi padá, ale statečně bojuju, hlavně aby si toho nikdo nevšiml. Došlo by k nejvyššímu ponížení, pokládali by mne za malou, hloupou, a co hůř - spánku potřebnou. Zase by ze svých všemohoucích výšin prohodili něco takzvaně vševědoucího na moji adresu - třeba že usínám a že si musím lehnout.  

Do vlaku nám rodiče vždycky koupili Korálky - dětský časopis s pohádkama, a taky vzali nějakou hračku, ale nejzábavnější bylo dívat se z okna.
Ale pak je tu konečně Kyšperk. Huhňavý hlas z amplionu oznamuje, že na čtvrtou kolej přijel osobní vlak z Prahy... tak už jsme konečně tu! Stojíme na chodbičce připraveni vystoupit, vlak brzdí, teď honem všechny kufry a tašky, nic nezapomenout...Seskakujem se schůdků. Staré známé nádraží, koleje horkem rozpálené, mezi nimi rmen. Nádražní budova ve stylu klasicky rakouskouherském. Mezi ozdobnými litinovými sloupky visí koše s begoniemi. Blaženě se rozhlížíme.  Máme všechno? Dětské kolo  nám vezli jako spoluzavazadlo, jdem si ho vyzvednout. Naši domácí obvykle poslali někoho, aby nám s vozejčkem odvezl kufry, a my můžeme nastoupit tu slavnou cestu z nádraží, po níž je takové blaho kráčet. První cesta Kyšperkem. Všechno je na svém místě, všechno je tu důvěrně známé z minulých let, nemůžu tomu skoro uvěřit, že už jsme zase tady. Všechno  poznáváme,  všechno slibuje báječné dny.
Po mnoho let se opakovala blažená chvíle příjezdu - je léto a jsme tu zas, jdeme od nádraží a zase vidíme známá místa. Všecko, každý plot, ohyb cesty, každá zídka - všecko je tu stejné jako loni, nic se nezměnilo, všechno to tak důvěrně známe a probouzí to v nás jásavou radost. Ivanka vesele poskakuje, táta je zevnitř prozářen radostí z naší radosti i svýma vzpomínkama na dětství, máma není rozzlobená a usmívá se, všem nastávají blažené časy.

Za války a ještě těsně po válce jsme jezdili do Rotneka, vesnice sousedící s Kyšperkem. Tam jsme bydleli v hospodě u Suchomelů, ti měli dcerku Zdenku a s tou jsem si hrávala. Byla o něco starší a cítila se být velmi rozumnou. Stavěla mi chaloupky z písku, uvnitř duté, aby se v nich mohlo bydlet. S místními holčičkami jsme si hrály na nakupování a vedly rozšafné hospodyňské řeči. Nabraly jsme do kyblíčku hlínu a hubovaly jsme: "Podívejte, paní, co mi ten zloděj hokynář prodal! Takovouhle  zatuchlou mouku.Já mu povídám, že chci pěknou, že budu v neděli péct koláče, a von mi prodá tohleto." Ostatní přitakávaly: "Dneska  vás každej ošidí. A jak má tvrdej chleba. A žluklý máslo. Dneska je všecko mizerný, musíme bejt rádi, že je vůbec něco." Pokoušely jsme se vést dospělé řeči, předháněly jsme se ve stížnostech na zlé časy, tak jak jsme to slýchaly kolem sebe. Jídlo asi vskutku nebylo nejlepší, byla jsem stále nemocná, měla jsem průjmy a horečky, musela jsem být v posteli. Zdenka se starala, abych se nenudila, a nosila mi do postele na hraní kočky. Měli jich spousty, říkala jsem jim "Ty seš malej Suchomelek", a vždycky když mi Zdenka nějakou přinesla, umyla jsem jí v umyvadle ruce a obličej. Zdenka se pak zlobila: "Už jsi jí zase umáčela?" a přinesla mi jinou. Stěžovala si, že mi nestačí nosit suchý kočky, a že už neví, kde je má pořád brát. 
Mou velkou a nesplnitelnou touhou bylo lízátko. Bylo mi vysvětleno, že nic takového nemohu mít, protože je to velmi nezdravé a já bych byla ještě víc nemocná, než jsem. V posteli jsem se bavila tím, že jsem si vyráběla lízátka z vosku. Táta mě napomínal: "Co to dáváš do pusy? Pamatuj si, že kromě jídla do pusy nic nepatří!" "A proč teda ty tam dáváš cigarety?"
S rodiči jsme chodili na procházky po okolí, ještě nebyla na světě Ivanka, byli jsme jen tři. Zpívali jsme si písničku o trpaslících: "Hluboko v horách pod skalami, rumpity rumpity rum bum bum, hlídaj zlato trpaslíci, hlídaj bohatý svůj dům..." a chodili jsme kolem sklípku ve skále. Umisťovala jsem trpaslíky sem, dodnes si myslím, že právě tam žili. U Suchomelů se mým rodičům ale jaksi nelíbilo. Měli hospodu, nebylo tam ono kýžené zdravé prostředí. Se Zdenkou jsme si hrávaly v lokálu, na stolech pokecaných od piva jsme chytaly pod sklenice mouchy, což máma nepokládala za dobrou zábavu, a večer tam bývalo veselo a hlučno. Mne to nijak neznepokojovalo, ale máma trávením dovolené v hospodě nadšená nebyla. 

Roku 1947 našli rodiče letní byt v Kyšperku u Novotných. Žádná hospoda, ale parádní vila s velikou zahradou, krásně situovaná, vznešená a klidná. Na prahu je v betonu otisknutá psí tlapka - prý pro štěstí. Krásný veliký pokoj. Z okna krásná vyhlídka. Život je tady  pohodový. Ráno jsme  skromně  posnídali, pak jsme si vzali deky a koupací pláště, hračky k vodě, knížky, nějaké namazané chleby, po krkolomných schůdcích jsme sešli prudký svah a usadili se v zahradě na břehu Orlice. Četli jsme si, slunili se, povalovali se. Ležela jsem na dece a četla Malého čtenáře, jejichž několik ročníků jsme měli s sebou, ty staré s mravoličnými povídkami i ty novější z první republiky. Byly tam příběhy na pokračování, články poučné i zábavné, milovali jsme rubriku "Z dědečkových žertíků" a "Něco pro zasmání". Psali tam malí čtenáři o tom, jak se jejich spolužák při zkoušení směšně přeřekl a příběh skončil slovy "to jsme se nasmáli, i pan učitel se smál". Svázaným časopisem lze nazdařbůh listovat, nebo je možné číst ho spořádaně od začátku do konce, jako to dělávaly Anička s Malenou, vždycky vzorné a systematické. A vždycky je to zdroj zábavy a příjemného poučení. Čas od času jsme se šli namočit do vody. Břeh byl kamenitý, ale při troše opatrnosti se dalo vlézt do řeky snadno. U břehu ležel veliký plochý kámen a vytvářel jakýsi schod. Každý rok jsme tu pak nalézali ty samé kameny, což vnukalo pocit solidnosti a neměnnosti ve světě jinak pomíjivém. Do koupacích čepic jsme chytali malé rybičky a zase je pouštěli. Stavěly jsme si s Ivankou malé dřevěné domečky s malými zahrádkami, z kelímku byl bazén a v něm živá rybička. Ale dlouho tam být nesměla, máma přísně dbala na to, abychom neubližovaly zvířátkům. 
"Dáváte pozor na Evženka?" staral se táta. To až v pozdějších letech, když se tu  Evženek  batolil kolem nás, nahatý, jen v kloboučku, a táta měl stálý strach, že se utopí. "Dáváme," kývaly jsme s Ivankou hlavou, a zabývaly se čímkoli, jen ne Evženkem. Táta vymyslel řešení: jeden konec prádelní šňůry uvázal k lavici a druhý konec k Evženkvě nožce. Evženek se dále batolil, ale když se šňůra napnula, upadl. Pachtil se po čtyřech, hekal, snažil se dostat z místa, ale šňůra nepovolila. "Evžene, to snad nemyslíte vážně!" zlobila se máma. "Tak ho mám nechat, aby se utopil?" "Ale však on se neutopí, on si dá pozor."
Čas od času byla Orlice plná hluku a křiku : plavili koně! Jaká podívaná. Koně jsem odjakživa milovala a neustále jsem je kreslila. Kdykoliv se mi naskytla příležitost je vidět, hltala jsem je očima  a pásla jsem se na jejich tvarech a liniích. Vlastně vypadali trochu jinak, než jak jsem je kreslila, ale to byla jejich chyba a s tím se nedalo nic dělat, to mě neznepokojovalo. Teď byla dokonce možnost pozorovat koně v řece. Jelo jich asi deset nebo patnáct, seděli na nich místní kluci, bez sedla, bosí, lýtky dosahovali k hladině, a poháněli koně kupředu, nadšení a hrdí. Snad i koním se to líbilo, ač chůze po kamenitém dně zakalené řeky nemusela být snadná. Byl na ně krásný pohled, ale strašlivě zkalili vodu, táta se zlobil, malinká Ivana se postavila na břeh a přísně zakazovala klukům tudy jezdit - už tehdy byla neohrožená a plná hrdosti na svoji autoritu. Kluci se jen smáli a plavili koně dál.   
Teta Mářa, nadšená sportovkyně, nás přišla učit plavat. Ivance mě dávala za vzor, že se snažím. "Nojo, Dorličce to jde, protože má plavky," hájila se Ivanka, která ještě neodrostla batolecí nahatosti. Ale pravda byla, že i já jsem se dost bála vody a plavat jsem se naučila jen díky Janě, která byla mladší a už to uměla. Tehdy jsem překonala hrůzu a raději volila smrt utopením než tu hanbu.
Blížilo se poledne a pomalu jsme se chystali do města na oběd. Beze spěchu, bez úzkosti že zas něco nestihnem, jsme vycházeli z domova a chystali se na příjemnou procházku. Ani peníze rodiče nijak zvlášť úzkostlivě nepočítali - jít do restaurace nebyl žádný velký luxus. Cesta do města vedla po mírně se svažující široké pěšině kolem statku pana Hubálka, kam jsme chodívali večer pro mléko, vedle cesty dole pod zarostlou strání tekla Orlice. U malého Bárnetovic domku jsme zahnuli na most a neopomněli se pokochat řekou, hejny ryb, jezem a zařízením k manipulaci s ním. Řeka se tu dělila do dvou proudů a obtékala ostrov, jeden z proudů byl náhonem k Vondrovu mlýnu. Kde byla řeka mělká, tam se zelenaly "vodníkovy vlasy", někdy byly i rezaté. Vždy znovu jsme s Ivankou okomentovaly vše, co tu bylo k vidění, vše bylo hodno zájmu i pozornosti. Táta ho sdílel s námi a uměl si nejen všímat, uměl i veškeré jevy vysvětlit a dětem zpřístupnit, uměl nás pobavit nějakým nápadem a vše co bylo k vidění ozvláštnit svojí vzpomínkou na některý ze svých dětských zážitků. Za mostem jsme šli zas kousek proti proudu řeky a pomalu jsme se ztráceli v zahrádkách předměstských domků. Za ploty zahrádek kvetly floxy - dudlíky. Pokud přesahovaly přes plot, uthly jsme s Ivankou  květ a vysávaly z něj nektar. Z květu šalamounku jsme si zas dělaly odtržením pavézky "vůz s koňma", hledíkům jsme říkaly "zaječí hubičky" a stiskáváním jich ze stran jsme napodobovaly zaječí nosík. Všecky hry s rostlinami ovládala hlavně máma. Věděla přesně, co všechno se dá jíst: květ pupavy, poupátka lipových květů, nedozrálé plody slézu zvané "bochníčky chleba". Tvrdily jsme, že to je všecko velmi chutné, jen táta hleděl na tyto pochoutky s nedůvěrou. Velmi se bál jedů, hlavně houby mu působily starost a pokud kdy nějakou sebral, tak jen pravý hříbek nebo lišku. A hlavně klouzky, o těch říkal, že to jsou jeho oblíbené houby, nikdo je nesbírá, kdekdo jimi pohrdá a proto jich je všude dost, ty i on najde, a nedají se s ničím zaměnit. Když jsem byl malý, klouzky jsem miloval, byl jsem pyšný, že i já jsem našel houbičku. Jinak táta houbám nevěřil a v zásobě míval mnoho historek o tom, jak se lidé zaručeně jedlými houbami otrávili. (A také jak se zastřelili zaručeně nenabitou zbraní a vůbec jak jsou lidé nerozumní, neopatrní a nezodpovědní hazardéři.) 
Pozvolna jsme došli k přechodu trati se závorami, další velké atrakci na naší cestě. Závory byly z kulatých dřevěných klád, červenobíle napříč pruhované, spouštěné bytelným a dobře patrným mechanizmem, černým od šmíru a ovládaným odkudsi z nádraží. Vedle závor byl zvonek a cedulka s výstražným nápisem, znovu a znovu jsme ho pročítali. Občas se stalo, že jsme došli právě ve chvíli, kdy měl jet vlak, a tak závory spouštěli. Nejdřív chvíli cinkal zvonek, kladívka klepala do mělce vypouklé misky, dodnes slyším to mollové cink-cink, cink-cink (pokud jsme ho slyšeli z projíždějícího vlaku, falešným zhoupnutím dík Dopplerově efektu přešlo do nižšího tónu). Po chvíli zvonění  začaly pomalu, trhavými skoky, závory klesat, pozvolna a trochu výhružně se snesly do svých bytelných vidlic stojících proti nim a uzavřely cestu. Bylo ještě ovšem možné je podlézat a někteří odvážlivci tak činili, my ovšem jsme zůstávali stát - jednak byl táta nepřítelem jakéhokoliv riskování a jednak jsme se velmi těšili na vlak. Ještě chvíli se nic nedělo, ale pak už bylo z dálky slyšet supat parní lokomotivu a ve chvíli se v celé kráse přiřítila. Vlak proburácel kolem - rychlík do Prahy nebo osobák do Hradce? Lokomotiva tendrovka, starý kafemlejnek nebo moderní mikádo? Osobní nebo nákladní? Honem pilně počítat vagóny, a při tom se kochat tou silou, mohutností i krásou techniky. Koleje se lehce prohýbaly, zavanula k nám vůně horkého kovu a oleje, i trochu čoudu z komína.  Vždy znovu a znovu jsme se okouzleně a užasle podivovali té síle a vychutnávali si příjemné mrazení. Lokomotiva byla symbolem spojení ducha a hmoty, vítězného skloubení lidského umu a přírodních sil. Máma naše nadšení nesdílela, nebyla přítelem techniky ani jakéhokoliv čekání. Neměla obdiv pro horké, olejem se lesknoucí masy kovu ani  pro počítání vagónů a zkoumání, z jaké země pocházejí. Stála opodál a kdyby bylo na ní, byla by ještě přešla trať i za výstražného cinkání  nebo se protáhla pod spuštěnými závorami - (co se mi může stát?) -  i třeba s kočárkem, ve kterém jsme vezli Evženka.  Její stále spěchající nátuře jakákoli zastavení nehověla, ale protože vskutku nebylo kam spěchat, dopřála nám potěšení z vlaku s vlídným despektem. Tak jako vždy a všude uměl i tady táta vymyslet mnohé zábavy a přimísit k nim nenásilná poučení. Vysvětlil nám principy různých mechanizmů, upozornil na zajímavé detaily, zvláštnosti i  průvodní jevy, uměl přidat i svůj vlastní zážitek z dětství, velice dávný a tím velice tajemný a skoro pohádkový. Teď třeba nás naučil, že můžem na koleje položit minci (rychle - ještě než bylo slyšet přijíždět vlak) a počkat si, co se stane. S napětím jsme ji hlídali očima : kola lokomotivy ji rozjela a odhodila, placička zapadla kamsi do štěrku trati. Té radosti, když jsme ji potom objevili. Chtěly jsme mít s Ivankou hodně takových placiček, ale máma říkala "Škoda peněz" a táta nám vysvětlil, že peníze se nesmějí znehodnocovat, i když jsou jakoby "naše". (Až tohle budu vyprávět dětem Tesařovým, ty budou koukat!) Odjíždějící vlak ještě zarachotil na mostě a utichl v dálce. Zvonek u závor cinknul a závory vyjely nahoru, tentokrát naráz, bez trhání. Tradovala se historka, že malý chlapec Jakešů, jejichž domek stál u trati, jednou na závoře seděl a ta ho pak vynesla nahoru. Chtěly jsme to s Ivankou taky zkusit, ale rodiče byli rázně proti, a vlastně jsem tomu byla ráda. Bylo také možno položit ucho na koleje a zjistit, jak daleko vlak odjel - tvrdily jsme s Ivankou, že to dunění ještě slyšíme. Pak jsme zas pomalu  pokračovali v cestě a docházeli do města, kolem domků na Podměstí, nahoru do strmého kopce pod můstkem zámecké zahrady, uličkou kolem lékárny, a už se před námi otvíralo náměstí. Plné míru a poklidu, rozpálené poledním sluncem, s domy chvějícími se v horkém vzduchu. Kdo mohl, prchal do stínu. I my jsme  honem mizeli v chladivém průjezdu hostince Panský dům. V restauraci byl chládek, ozývalo se ťukání kulčníkových koulí, voněla sem z kuchyně polévka.  Tady jsme si sedli k "našemu " stolu - všichni letní hosté seděli u svých stolů, rok co rok stejných. Pan vrchní, vysoký, hubený, s tváří Sherloka Holmesa, vtělená úslužnost, nám podal jídelní lístek. Ještě dnes ho vidím, jak s profesionální elegancí roznáší porce jídel a přísně sleduje pikolíka, mladičkého, kulaťoučkého a veselého, který se tolik líbil Ivance. Když sem později jezdívala i teta Mářa s babičkou, nosívali z kuchyně kosti pro Broka. Tenkrát nebylo na psovi v restauraci nic nepatřičného, to až později komunisti zakazovali vstup psům kde se dalo. Majitelé restaurací si vážili svých hostů, pan vrchní byl úslužný i k Brokovi. Jednou nám také pan vrchní daroval obehrané staré karty, které bývaly v hospodách k zapůjčení, různé už nekompletní hry, byly velmi krásné a starožitné, s prastarými obrázky. Hrací karty jsem milovala, na obrázcích bylo cosi záhadného, příběhy s otevřeným koncem, nedořečené myšlenky a tajuplné vzkazy.  Z kuchyně hospody k nám zalétalo mnoho lahodných vůní a nade všemi kralovala pověstná vůně hospodské polívky, nezaměnitelná a nenapodobitelná, které jsem se  doma marně pokoušela notnými dávkami Maggi dosáhnout. Rodiče naopak hospodským polívkám neholdovali, máma pokládala hospodské jídlo za nezdravé a rozhodovala  se, že příští rok bude vařit sama, což jí táta rozmlouval a přesvědčoval ji, že by si měla odpočinout od domácnosti. Máma provždy naříkala nad úmornou domácností a současně nevydržela odpočívat, její činorodé povaze chození do restaurací nehovělo. Teď ale jsme tu ale seděli, příjemně omámeni horkem a chutí na oběd, rozvažovali nad jídelním lístkem a rozhodovali se, zda guláš nebo smažený řízek. "V tý polívce je zase spousta pepře," zlobila se máma a mělo to znamenat, že ona by vařila zdravě, ale nebylo jí to umožněno.      
Po obědě čekala mne a Ivanku  jedna z nejvyšších slastí celého dne - v cukrárně nám koupili kopeček vanilkové zmrzliny. Sedělo se na lavičce uprostřed poklidného náměstí, přišla si k nám sednout babička Nešporová, která tu bydlela po celé léto u paní Voborníkové v domě na náměstí, přišly babička Roháčová s tetou Mářou, ty bydlely nejdřív u Vrbických na Jánském vršku a potom u Navrátilů na Podměstí, přišlo několik místních paní, sedělo se, povídalo, a my s Ivankou jsme se oddávaly rozkoši lízání. Nejdřív se jen tak malounko ulízlo - kopeček byl pořád jakoby netknutý, ještě nebylo znát, že ubyl. Lízlo se podruhé, potřetí, pořád ještě bylo zmrzliny dost, všechna slast byla ještě před námi. Ulizujem pomalu, opatrně, vychutnáváme každou kapku, však běda, kopečku ubývá, množství se tenčí, a běda přeběda, už je zmrzliny jen půl, a teď už docela jistě míň než půl, už je jí na dně. No, ještě pořád můžeme lízat, ještě je pokryté dno, ale teď už se dno kalíšku objevilo, to je špatné. S největší péčí vychutnáváme poslední kapky, ale teď to vypadá, že už je definitivně pryč. Pokouším se vydolovat ještě aspoň kapičku, aspoň vzpomínečku, váhám s vyhozením kalíšku, znovu a znovu ho vylizuju v marné snaze vykřesat ještě aspoň jiskřičku zdání té lahody, ale voskovaný papír má protivnou chuť a nezbývá, než ho se smutkem vyhodit. Slýcháme vyprávění, že dřív se dělaly kelímky z oplatkového těsta - to muselo být úžasné - vylízat zmrzlinu a potom sníst kalíšek! Dřív bylo prý všechno - maso měli u řezníka každý den, jídlo bylo bez lístků, látek na šaty kolik kdo chtěl a mohl si vybrat vzorek, čokolády taky kolik kdo chtěl a dokonce prý bývala i plněná, a nafukovací míčky prý byly barevné. Vůbec bylo všeho dost a ne jako dneska, kdy jsou za výlohami obchodů jen krabice od zboží a chcíplé masařky, a kam se člověk podívá, tam visí vyrudlé plakáty o tom, jak žijeme lépe a radostněji a blahobyt dokážeme vyrobit. A nejsmutnější je, že nejsou ty jedlé kelímky. Ale nakonec se ten kaz na kráse dal vydržet.  
Odpoledne bylo mnoho možností, co dělat a kam jít, nebyl spěch, nebyly protivné povinnosti. Čas nebyl napěchován úzkostí z restů a nezvládnutelných úkolů, výčitkami z nestíhání a únavou z chvatu a shonu. Bezcílné blbnutí, doma zakazované a do úmoru vyčítané, kterému se děti přes všecky zákazy oddávají, se náhle tolerovalo. Nic se nemuselo, nic nás netísnilo. Čas uplýval jak vonný med, ležel před námi jak široká voňavá louka, kráčel pomalu jak starožitné pendlovky, byl prozářený tisícem bublinek jak zelená voda v Orlici, jevil se vláčný a nekonečný, neubíhal po přímce, ale rozkládal se do plochy. Šli jsme procházkou, táta ve svém lehoučkém kabátku z bílého tropika a v bílé placaté kšiltovce, v nichž prochodil všechny krajiny, všechna počasí a všechna léta, máma ve svých  pestrých letních šatech s krátkými rukávy, šitých levnou paní Kalábovou, občas laicky zkracovaných a amatérsky přešitých, ve kterých vynikala její lehce robustní postava. On hubený, vysoký, klidný a zvolna kráčející, ona nabitá energií a neklidem, který ji ve vzácných chvílích občas opustil a byl vystřídán veselostí. Táta váhavý, obezřetně vzhlížející, máma plná spěchu a starostí. Tak kráčeli vedle sebe letní krajinou i celým životem, ve věčné neshodě a neotřesitelné lásce.

Mohlo se jít do zámecké zahrady, navštívit zahradnictví a koupit si tam lusky, vystoupat nahoru ke glorietu nebo zkusit nahlédnout do tajuplné grotny, jejíž mříž většinou bývala zamčená, zkoumat pískovcové sochy porůznu v zahradě rozmístěné. Sledovat včely kterak nesou v kapsičkách na nožkách celé hroudy pylu. Sbíraly ho na velkých žlutých květinách, které rostly jen tady a nikde jinde jsme je nevídali. Prý tu v zahradě také rostl vzácný kandík evropský, zahradník říkal, že vypadá jako malý brambořík, ale že místa jeho výskytu tutlá, aby mu ho lidi nerozkradli.
Z vyhlídky jsme se mohli dívat na město a na trať, uvidět vlak malinký jako hračka, vidět i dům Novotných na druhém kopci nad městem.

S babičkama se někdy chodívalo na návštěvy k místním starousedlíkům do poklidných maloměstských domečků, kde panovala  pohoda a radost z dobře zvládnutého života. Možná by se mohl jejich způsob života hodnotit i slovy "maloměšťáctví, nuda, omezenost..." ale cítil se tu snad někdo nešťasten? Nepamatuju se. Všichni žili na pohled klidně, bez sporů, bez závisti, bez zbytečných ambicí a touhy po velkém světě, bez nesplnitelných přání a bez obav z budoucnosti, s hrdostí a uspokojením, každý ve svém království, před jehož prahem si zametali každý sám. Muži pracovali vesměs u dráhy a jejich ženy po celý den obhospodařovaly své slepice a králíky, své zahrádky a dvorky, svoje starosvětské kuchyňky s památečními hrníčky a v kachlových kamnech upekly na neděli buchty. V sobotu umyly podlahy a zametly zápraží i kus veřejné cesty, daly čistý ubrus a na něj vázu s floxy. V neděli šlo celé město do kostela, v černých šatech a se zpěvníkem, a pak domů péct vepřové a žít ještě o něco poklidněji. Odpoledne se  oddávali návštěvám, pojídání buchet, pití kávy a hovorům o ničem. Ale jakási lidová moudrost se dala vystopovat v těch hovorech i v celém tom způsobu života.

Mnohé chvíle jsem trávila v předsíňce před naším pokojem, kde bylo zřízeno ozdobné sezení a k všeobecné potřebě tu byly na stolku rozloženy haldy starých časopisů, zejména časopis zvaný Ozvěny. Soudím, že musel být velice hloupý. Na pokračování tam vycházel komiks o jakémsi mileneckém páru, jakýsi trouba se ucházel o slečnu a dostávalo se mu od ní jen výsměchu a trapného ponižvání. Dle potřeby jednotlivých příběhů se aktérům měnily povahové rysy, to mě udivovalo, jelikož to ale bylo čtení pro dospělé, lačně jsem ho hltala a pokládala ho za vysoce kultivované, závažné a pravdivé. Dodnes si pamatuju slova dlouhých a přiblblých kupletů, které jsem pak recitovala mámě, ale ta jimi nebyla nadšená. Někdy se mi zdá, že je to moje prokletí, tahleta paměť zaznamenávající každý nesmysl.  

Občas jsme zašli k paní Voborníkové, u které bydlela babička, a seděli jsme u ní na zahrádce. Sešly se tam místní dámy, a paní Blažíková, která tu byla také na bytě s dcerkou Aničkou, je všechny učila plést složitý vzor ve tvaru zaplétaných copánků. Učila se ho i naše babička a uštrikovala mi pak mnohé parádní svetříky. Anička byla v mém věku, a některý rok s nimi přijela ještě její sestřenice Ruth, prý je to biblické jméno. Hrály jsme si s Ivankou s nimi, byly to takové hodné holčičky, evangeličky, četly si v bibli, a já jsem obdivovala to jméno Ruth a vnímala jsem jako znevážení, když jí říkali Ruťka. Byly z Brna, s Aničkou jsem si pak celý rok dopisovala. Někdy si k nám přišla hrát i místní Jana Navrátilová,stejně stará jako my. (U Navrátilů bydlely babička Roháčová a teta Mářa.) Já jsem si říkala - tak vida, každá holka odjinud, a hrajem si všechny úplně stejně.

Tesřovi trávili léto v Čermné, vzdálené od Kyšperka 10 km. Občas jsme se navštěvovali. Tesařovi obdivovali krásnou vilu Novotných i příjemné posezení u Orlice. Rodiče si dodali odvahy a poprosili pana domácího o zapůjčení jeho pramičky. To bylo něco, úžasnější dobrodružství než je plavba lodičkou si už snad nelze vymyslet. Všechny děti do ní naskákaly, Jenda vesloval. Pluli jsme proti proudu, ten byl dost silný a každou chvíli loď otočil, takže jsme najeli do břehu. Za vydatného křiku jsme se odstrkovali a najížděli zas do protějšího břehu. Dopluli jsme k ostrůvku, kde jsme chtěli vystoupit a prožít  neslýchaná dobrodružství, ale ukázal se být natolik pustým, neschůdným a kopřivama zarostlým, že jsme ho chtě nechtě opustili. Proud řeky nás vracel zase k zahradě Novotných a rodiče nás s trochu nervózními pohledy nabádali, ať loďku raději vrátíme, dokud je celá a my neutopení. Zdálo se mi, že nic úžasnějšího než byla tato plavba nelze zažít. Škoda, že ostrůvek nebyl obyvatelný, mohli jsme si tam zřídit bydlení.

Na zahradě u Novotných pobývali občas mnozí jiní jejich hosté, hrávali jsme si s jejich dětmi, jedna rodina měla syna Arnošta a ríkali mu Eňa. Ne že by se nám ten patvar líbil, já jsem jen tak prohodila, že Evženkovi by se taky mohlo říkat Eňa. To by se mohlo, souhlasili rodiče - ale moc hezké to není. Nicméně se to jaksi ujalo a už to tak zůstalo.   

Bylo mnoho možností, jak trávit odpoledne. Mohlo se chodit do lesa, kolem Kyšperka bylo mnoho remízků a malých lesíků, v trávě kolem nich rostly jahody, a v lesících spousty klouzků a lišek. Lišky jsme si nasbírali na večerní smaženici. Občas jsme našli i hříbek, ten potom máma nakrájela na plátky, navlékla je na nit a zavěsila někde k usušení. Nad zámeckou zahradou byla v lese kašna s maskaronem, chrlícím vodu, pokud se stiskl veliký knoflík. I to byl zdroj zábavy. Lesem na Kopečku se dalo dojít až ke kapli svatého Jana Nepomuckého, vždycky byla zavřená a trochu strašidelná.

Mohlo se jít také do muzea. To se nalézalo v zámku a prováděl tam pan Adam Faltus, bratr paní Voborníkové. Byl trochu podivín, říkalo se o něm, že si ubírá léta a chce vypadat mladě, že si barví vlasy na černo. Ale přes muzeum byl odborník. Stejně tak i paní Krčmaříková, vdova po zakladateli muzea. Protože pradědeček Kryštofek býval v Kyšperku významným měšťanem a babička Nešporová bydlela u paní Voborníkové, mívali jsme v muzeu protekci a pan Adam nám předváděl i to, co se běžným návštěvníkům neukazuje. Především tu byly slavné Napoleonovy sáně, zaručeně pravé, na kterých prchal z Ruska. I v jiných muzeích prý mají pravé Napoleonovy sáně, ale ty zaručeně pravé jsou jen tady. Byla tu sbírka hracích strojů s kovovými děrovanými disky nebo s válečky, jejichž trny brnkaly na kovový hřeben, pan Adam je natahoval a pouštěl nám starodávné melodie. Bylo tu i celé zařízení z pradědečkovy sirkařské továrny, táta ho pamatoval ještě z dob, kdy bývalo uloženo na půdě v domě na náměstí, který Kryštofkovům patřil. S tímhletím jsme si s Pepou hrávali, vzpomínal táta, a všechny muzejní exponáty se staly rázem zázračnými. Byla tu sbírka starých krabiček se zápalkami,  pan Adam se jimi pokoušel škrtnout. Zajímavé byly Vulkánky - ty neměly hlavičku, škrtalo se jen dřívkem, a chytaly z obou stran. Pan Adam byl rád, že má zájemce a byl by s námi v muzeu vydržel celý den, i nás děti a hlavně tátu to tady bavilo, jen máma už nervózně přešlapovala a v zavřených prostorách se cítila nesvá. Toužila do přírody a na muzejních exponátech nic zajímavého neshledávala, zato táta veškeré starožitnosti miloval a byl by vydržel se jimi zabývat neomezeně dlouho. Šťastný byl, když se mohl věnovat prohlížení nějaké půdy a objevit tam cosi velmi starého, co mu pak majitelé s radostí darovali. "Zas ňákej krám, Evžene, co s tím chcete dělat?" "Vždyť je to krásná petrolejová lampa, taková bývala u babičky!" "Kam to chcete dávat, copak nemáme podobnejch krámů už dost?" Nejvíc ze všeho si táta přál, aby se směl někdy podívat na zámeckou půdu. Tam by asi muselo být krásných věcí! ("Těch krámů!"). Vskutku se mu to nakonec podařilo, našel tam hlavně staré fotografie Stubenbergů. Také staré fotografické desky, ze kterých dal udělat fotky. Po letech jsem je věnovala kyšperskému, tehdy už letohradskému muzeu. Možná ze mne promluvilo to mámino "co s tím?"
V muzeu byla tehdy i expozice různých řemesel, výroba šindelů, svíčkařství, také krajkářství, veliká sbírka sloupkových hodin, hrací stroje, ale hlavními exponáty byly sirky a vše kolem nich.Mnoho z těch exponátů pocházelo z továrny pradědečka Kryštofka, táta je pamatoval ještě uložené na půdě a vyprávěl, jak si s Pepou s nimi hrávali.  

Po Kyšperku se mohlo jít jen tak procházkou, kamkoli, všude bylo něco pěkného, a k tomu poslouchat tátovo vzpomínání. Ke každému místu se vázal příběh, třeba jen s náznakem děje, bezvýznamný a letmý - ale z každého praobyčejného místa jím bylo náhle učiněno místo kouzelné, tajuplné a ozvláštněné. Někdy byl příběh vskutku strašidelný či krutý - třeba jak z Papírové skály shazovali kozla, nebo skutečně tajuplný, třeba o tom jak se v parádních pokojích statku zjevoval duch  krásného Franciho, bratra staré babičky Kryštofkové. Ale obvykle to byly jen útržky vzpomínek na bezvýznamné okamžiky.

Šli jsme se podívat do domu paní Tiché na náměstí - ten dřív patřil dědečkovi Kryštofkovi. Na pavlači se táta okouzleně rozhlížel, díval se na dvorek, kde si hrávali s Pepou a kde míval boudu pejsek Tyrásek, a udělal tu několik fotek Boxtengorem. Položil ho na zábradlí pavlače a já jsem směla stisknout spoušť, prvně v životě. Taky táta vyprávěl, ještě kdysi, když jsem tu byla asi jako tří-čtyřleté dítě, jak si tu s Pepou udělali lanovku z krabice od doutníků. Znala jsem tenkrát jen Petřínskou lanovku, která jezdí po zemi, a tak jsem se mylně domnívala, že ta jejich nebyla visutá, ale taky jezdila po zemi. Z pavlače bylo vidět na temnou půdu, na jejímž druhém konci tajemně svítilo malé okýnko. Usoudila jsem, že ta lanovka asi jezdila  tou půdou a to okýnko že je vchod kamsi do ráje, dokonce jsem tam na podlaze ve tmě spatřila cosi jako koleje s vyhybkami. Lanovka v mých představách byla natolik velká, že si kluci do ní mohli pohodlně sednout a nechat se svézt k branám zaslíbené země. Škoda, že už ta lanovka do ráje nejezdí - ale i tak byl dům paní Tiché domem kouzel a zázraků. 

Den se pomalu chýlil ke konci, vraceli jsme se domů. Ještě jsme zašli k panu Hubálkovi pro mléko, navečer, když podojil. Žil sám v nedalekém statku, byl to veselý a milý sedlák, asi třicetiletý. Teta Mářa se ho ptávala, není-li mu smutno, když žije tak sám. "Není," říkal. "Já jsem rád, že jsem sám, kdyby nás tu bylo víc, tak bysme se hádali." Pak si ale přecijen přivedl do svého hospodářství ženu, mírnou, hodnou a zrzavou, se kterou přišlo i několik jejích malých zrzavých sestřiček, přičinlivých a stejně mírných. Časem přibývaly i zrzavé dcerušky, dům byl plný zrzavých holčiček a plný spokojenosti a radosti. Myslím, že se tam nehádali. Všechny zrzavé holčičky byly hodné a pracovité, všechny se činily v hospodářství a pečovaly o další zrzavá miminka. Jednou jsem ztratila klíč od branky u Novotných a holčičky celé nešťastné z mého průšvihu ho po všech cestách několik hodin hledaly.

Došli jsme domů a den pomalu končil, slunce zapadalo za zámkem, obdivovali jsme se krásnému nebi a ozářeným mrakům, které vytvářely zajímavá seskupení. Máma  chystala skromnou  večeři, mazané chleby se sýrem, někdy vajíčka. Nakrájeli jsme nasbírané lišky, pokud jsme nějaké ten den našli, a dali jsme je smažit. Zapadající slunce vrhalo na zeď pokoje stín tátova kabátku a placaté čepice, zavěšených na okně, a promítalo siluetu legračního panáka. Táta nám s ním hrával stínové divadlo, panák se nás pokoušel chytit, my s Ivankou jsme výskaly radostí. Pak jsme skromně povečeřeli a nakonec jsme si všichni pochutnali na liškách. To byla úžasná lahůdka, lišky upražené do křupava. Na úplný závěr dne nás čekala ještě poslední veliká atrakce - četlo se. Táta za tím účelem bral s sebou veliký tlustý román, pečlivě doma vybraný, a po zbytek večera nahlas předčítal. Jeden rok jsme četli od Sienkiewicze V pustinách, jiný rok Hugovy Bídníky, každé léto nějakou tlustou a čtivou knihu. Prožívali jsme četbu společně, s nadšením, do posledního písmenka. Dodnes jsou to pro mne nejúžasnější literární zážitky. Začínalo se stmívat, mně a Ivance se začaly klížit oči. Bylo to blažené usínání, plné dojmů z báječně prožitého dne i z románového příběhu a plné těšení na příští den. Usínaly jsme s Ivankou s jistotou, že zítřek bude stejně nádherný jako byl dnešek.

Paní Voborníková bydlela v jednom ze starobylých a solidních domů v rohu náměstí a její domácnost byla přívětivá a starosvětská. K jejímu bytu se stoupalo po dřevěných vrzavých schodech, které vyzařovaly útulnost a teplo domova. Na dveřích měla smaltovanou cedulku "ŽEBROTA A PODOMNÍ OBCHOD SE ZAPOVÍDÁ - PŘISPÍVÁ NA MĚSTSKÉ CHUDÉ". Pokoj, který pronajímala na léto babičce, hleděl okny do náměstí a byl velmi parádní. Všude se skvěly domácí oltáříky, svaté sošky, umělé květiny, vyšívané dečky, a na prkenné podlaze, která se blýskala lakem, ozdobné koberečky. Paní Voborníková sama obývala ponejvíce  útulnou kuchyň s oknem do dvora a klenutým stropem, členitou, trochu temnou, plnou milých zákoutíček a honosící se velikými kachlovými kamny. Byla starosvětsky zařízená, s ohromnou kredencí plnou parádního nádobí, ozdobných záchovek a hrníčků z pouti. Nade dveřmi visel podivuhodný obrázek - viděný zpředu znázorňoval Pannu Marii, ustoupilo-li se do strany, změnil se na  Krista, a z druhé strany pak zas v holubičku. Paní Voborníková chovala mnoho ratlíků, pamatovali jsme jich několik generací a novým štěňátkům jsme s Ivankou pomáhaly vymýšlet jména. Nejstarší byla legendární Lejdyna, každý rok o něco starší a tlustší. Sotva se valila, funěla, měla šedivou bradu, vypoulené oči, olysalá záda a byla velmi směšná a milovaná. Pak tu byl Punťa, ten se vyznačoval velikou chytrostí, za kostku cukru uměl jít "do koutečka", vtisknout se do rohu kuchyně a panáčkovat. Byl velkým nepřítelem kocourků, ne snad z obyčejné psí nelásky ke kočkám, ale naopak z veliké lásky ke kočičce paní Voborníkové, cítil se být jejím ochráncem a žárlil na její nápadníky. Při vyslovení slova "kocourek" se zlostně rozštěkal, ať už bylo vysloveno naschvál za účelem pozlobení a nebo jen mimochodem mezi řečí - Punťa vždy zareagoval spolehlivě. Paní Voborníková byla přívětivá, laskavá, milovala své pejsky, v její kuchyni bylo útulno a milo. U bytu byla dřevěná pavlač a po ní se chodilo na nezapomenutelný záchod. Za deště sem zatékalo a muselo se tu sedět s deštníkem, což bylo velmi zábavné. Ale i bez deště byl tento nekomfortní záchod s dřevěným prkýnkem a žumpou nevídanou atrakcí. Voněl prázdninami, okýnkem bylo vidět ven, a hlavně - celý byl vytapetován obrázky. Stěny byly od podlahy až po strop vyzdobeny barevnými obálkami Hvězdy, prvorepublikového  časopisu československých paní a dívek, dávno vyrudlými, po celá léta stejnými, připíchnutými rezatými napínáčky. Už jsem je znala nazpaměť a v zimě, když škola soužila nudou a beznadějí, jsem vzpomínala na Kyšperk a krom všech krás, jako bylo  koupání v Orlici, procházky zámeckou zahradou nebo zmrzlina po obědě, i na ten nádherný záchod paní Voborníkové.   
V přízemí domu byly dvě řemeslnické dílny, vcházelo se do nich z průjezdu. Vpravo byl v čisťounké dílničce zlatník a hodinář, proti němu v usmoleném kvelbu švec. Oba seděli hned proti vchodu do své dílny, aby viděli na příchozí. Hodinář byl milý, veselý, každého srdečně zdravil, dětem nabízel bonbóny a usmíval se na ně, zato švec byl nerudný, zamračený, na pozdrav neodpovídal, jen občas zasakroval a zahuhlal nadávku. Udivilo mne to - myslela jsem, že by to mělo být naopak, alespoň tak to bývalo v pohádkách - švec je chudý, dobrosrdečný a veselý, kdežto zlatník by měl být zlý, lakomý a nelida, protože je boháč. 
 
Paní Voborníková byla vdova a bydlel s ní její bratr, pan Adam Faltus. Byl to muž veřejně činný, člen městského zastupitelstva, také správce muzea. Táta u něj orodoval za vysílání staré kyšperské znělky před hlášením místního rozhlasu, občas ji skutečně ještě zařadili, ale většinou vyhrával rozhlas skladby poplatné bolševickému režimu. Nevím, kdo rozhodl, že Kyšperk bude přejmenován, ale myslím, že pan Adam byl té myšlence nakloněn. Nejdřív vymyslel kdosi Stalinov, což neprošlo, potom Orličné. Nějakou dobu se Orličné vskutku užívalo, dostávali jsme od paní Voborníkové dopisy s tímto razítkem, potom se název ukázal jako nepraktický, pletl se s nedalekou osadou Orlice, také s Orličkami. Pan Adam vznesl nový návrh: LETOHRAD. Bude se hezky vyslovovat, a není to od věci - jezdí sem hodně letních hostů. "Tak to se bude jmenovat vlastně taky podle nás," myslela jsem si. Přejmenování bylo schváleno, ale všem nám bylo toho starého jména líto. Se jménem Kyšperk odešla poezie tohoto místa, už to nebyla pohádková říše, neskutečná zem, ráj a sladký věk dětství. Letohrad už je městečko jako všechna jiná, sice hezké, ale nijak zázračné či nadpozemské, bez tajemství, bez kouzla a nadpřirozené atmosféry. 

Když vzpomínám na Kyšperk, vidím bílé, sluncem prosvětlené náměstí, malátné, ospalé, prosycené přemírou ticha, pohody a klidu, tiché ulice, rotnecká luka zalitá průzračnou chvějivou atmosférou, takhle nějak si představuju nebe a onu slibovanou věčnou blaženost. Vidím vše zalité  všeprostupujícím světlem, zářivým vzduchem jako v nějakém přesvětleném a zpomaleném filmovém šotu. Jakýsi pohádkový svět, s oparem tajemna a neskutečna. Nic tu nebylo obyčejné. Ani chodníky, ani soukromé krámky pod klenbou podloubí, plné starodávného zboží, ani most přes Orlici s možností uprostřed sestoupit na ostrůvek. Natož zámek. Tajuplná papírnictví skýtala nevídané sešitky skrývaček a zbytky prastarých vystřihovánek. Na půdách odpočívaly starožitnosti neslýchaných hodnot. A co teprv muzeum. Všecko bylo podivuhodné, zázračné a jinde nevídané. Ani lidé tu nebyli obyčejní, i když možná tak vypadali. Jaksi byli záhadně poznamenáni tím, že pocházeli ze země lotosů.
Slyším molové cinkání zvonků u závor i odbíjení věžních hodin, které krájejí čas na dílky, jako veliký sladký dort - čtvrt, půl, třičtvrtě... Vidím krámky na podloubí se zaprášenými výlohami, ve kterých leželo horkem vysušené a stářím vybledlé zboží, dávno neprodávané a přesto podivuhodně zajímavé. Hospodu s lahodnou a nenapodobitelnou vůní hospodské polívky. Morový sloup, kterému se říká štátuje, obehnaný sloupky s visícími řetězy, na nichž je možno se houpat, ale nesmí se to. Barokní andílky s kamennými hvězdami, jejichž středy jsou vyplněny barevným sklem. Ale hlavně vidím našeho tátu, který uměl do každé situace vnést kouzlo, radost a poezii, který nás tolika věcem naučil, který nás miloval a my milovali jeho. 
Na každém kroku bylo něco zajímavého, tajuplného a podivuhodného, a o všem, cokoli vidíme, zná táta nějaké vyprávění, které pochází z pravěku jeho dětství. Všechno je prostoupeno kouzlem dávných časů, jakýmsi tajemnem a čímsi prazvláštním. Ze všeho dýchá pohoda a mír prázdnin, bezstarostnost, štěstí, radost, láska... všechno se slévá do jediného citu, který se blíží nebeské blaženosti. Celá naše rodina je pohromadě a prožíváme tu blaženost společně, aniž bychom si museli cokoli sdělovat. Rodiče jsou klidní, veselí, mají čas. Možná nebydlíme v luxusním hotelu a nekoupeme se v moři, ale jenom v Orlici, možná jsme přijeli jen vlakem, třetí třídou. Možná jsou obchody prázdné, komunisti vyhánějí soukromníky, obchůdky jim znárodňují. Zřizují se zemědělská družstva, začíná se budovat socialismus, v ohavné propagační skříňce jsou horkem pokroucené a vyrudlé plakáty o nových zítřcích a o mandelince bramborové, americkém brouku. Pro děti to není podstatné. Jsme tu spolu a Kyšperk je pro nás nejkrásnějším místem na světě. Ale brzy začnou zlá padesátá léta. Tehdy skončila éra Kyšperku, který zmizel v nenávratnu, stal se Orličným a později Letohradem. 
Tátu napadlo, že bychom měli schovat ty obálky dopisů s poštovním razítkem "Orličné", že to jednou bude veliká sběratelská rarita. Schoval je? nevím, v jeho sbírkách jsem je po jeho smrti nenašla.
Táta nás vodil městem svého dětství, držel nás s Ivankou za ruce, vyprávěl co se od těch dob změnilo a co naopak zůstalo stejné. Jeho nadšení Kyšperkem přešlo automaticky na nás děti. Jeho dávné zážitky, líčené hlasem užaslým a nadšeným, plným něhy a nostalgie i pocitu výlučnosti těchto míst se brzy smísily i se zážitky našimi. Nebylo těžké přijmout ten fakt, že prožít dokonalé blaho lze jen tady a nikde jinde. O každém místě znal nějaké vyprávění, někdy legrační, někdy zajímavě nezvyklé, někdy i smutné nebo ponuré. Ta po létech ztrácela tragiku, smutek už přebolel a změnil se v tichý teskný mír, tak jako kříž nad dějištěm dávné tragédie pozvolna ztrácí funkci mementa a stane se místem podvečerního posezení k odpočinku a k rozhlédnutí po kraji. Vyprávěl, kde dřív stávala kašna a kde sousoší svaté Anny, ukazoval nám hrob Františka Vladislava Heka, vzpomínal na kopečkové pouti. Při prohlížení statue nám vysvětlil, že je to morový sloup, a kdo jsou  moroví patroni - svatý Roch že ukazuje morovou ránu na noze - správně má být v tříslech, ale to by nebylo sochařsky estetické. Ukazoval nám dvůr, kde pracoval bratr babičky Kryštofkové - krásný Franci, který zemřel mladý a po smrti se tam zjevoval. Vyprávěl o šlechtě žijící na zámku.  O čemkoli uměl říct něco zajímavého. Všecka místa se stávala předsíní do ráje,  jakoby nepatřila do tohoto světa.  Škoda, že se to štěstí nedá nějak zavařit do sklenice nebo naložit do octa nebo založit do knihy jako vylisovaná kytka. Myslím, že předat ho zase dál svým dětem jsem neuměla. A přece jím tenkrát vše přetékalo, až skoro nebylo možno ho pobrat.  

Táta také vymýšlel výlety po okolí. Na Lanšperk, na Žampach, na Litice. Vyhledal podrobnosti v průvodcích, v jízdním řádu vlak, a jelo se. Pár stanic vlakem, kousek cesty lesem po značce, a támhle už je zřícenina! Usadili jsme se pod ní, na ohníčku si opekli buřty, snědli mazané chleby a vajíčka natvrdo. Pokochali jsme se zajímavostí, kterou táta objevil, kapličkou se zvláštním obrázkem, do kamene vytesaným znakem nad bránou, schůdky do podzemí. Máma zas upozornila na zvláštní rostlinku nebo ptačí hnízdo a na tu krásnou vůni lesa. 

Jednou zavítal do Kyšperka čaroděj Kellner. Nejdřív byly po městě vylepeny plakáty s portrétem tajemného krasavce uhrančivých očí s chryzantémou v knoflíkové dírce, pak se objevily na náměstí maringotky a brzy se začal budovat i velký stan. V jedné z maringotek byla pokladna, kde prodávala vstupenky smutná  paní Kellnerová s miminem na klíně, typ exotické krasavice s uhrančivýma očima, utrápené těžkým životem, a jiná dáma, velmi jí podobná, věšela prádlo na šňůře mezi maringotkami. Mnozí občané je litovali a někteří jimi dokonce mírně pohrdali - mně ale připadali obdivuhodní a velice jsem toužila spatřit je na jejvišti. Máma zakoupila lístky, nešetřila na nich, a my s Ivankou, Janou Navrátilovou i Aničkou Blažíkovou jsme se nesmírně těšily.  Konečně vypukl slavný den a lid se hrnul na první představení. Jedna z paní Kellnerových stála u vchodu a kontrolovala vstupenky, návštěvníci se usazovali na skládací židle v hledišti. Několik Kellnerových dětí různého věku, ustaraných a hubených, jí pomáhalo, krotili neukázněné publikum a stále všichni čelili jakýmsi technickým potížím a organizačním problémům. Tiše jsem všem těm dětem záviděla - jejich důležitost, slávu i dospělost, se kterou si musí vydobývat chléb. Jejich život v maringotkách i ten veliký stan. Velmi mě všichni zajímali, s chutí bych s nimi navázala kontakt, ale cítila jsem, že mezi jejich i naším světem zeje propast. Možná měli i mindráky, svět si nikdy příliš neváží komediantů, ale navenek se snažili chovat velmi hrdě a dávali najevo, že jsou umělci, i přes ty unavené tváře. 
Celé představení jsem velmi prožívala a s údivem žasla nad schopnostmi čarodějovými. Uměl uhádnout vytažené karty, hovořil s lebkou která se vyjadřovala cvakáním čelistí, půjčil si z publika několik hodinek které roztloukl v hmoždíři a potom se mu "nedařilo" je obnovit, až si náhle vzpomněl, že nehrála správná hudba - a když věc napravili, hodinky byly zázračně vzkříšeny, vytaženy z hmoždíře neporušené a u každých byla přivázaná malá kytice. Kellner byl kouzelník manipulátor a krom toho také hypnotizér. Na setmělé jeviště přivedl svoji ženu, tu paní z kasy, teď měla večerní róbu. Stál proti ní a tajuplnými gesty ji uspával, pak ji s pomocníkem, ztuhlou jako kus dřeva, položili vodorovně na opěradla dvou židlí - podepřenou jen pod zátylkem a pod patami, a kouzelníkův fámulus si na ni ještě stoupnul. Nakonec jí kouzelník propíchl špendlíkem kůži na rameni a zájemci z publika se měli na vlastní oči přesvědčit, že špendlík skutečně vězí v paži. Dokonce směli i sami píchnout paní svým špendlíkem, a našli se tací, kteří si do nebohého média přišli také zvědavě bodnout. Paní ležela stále ztuhlá a nehybná, dokud nebyla čárami a efektními triky probuzena. Pak se jako v mrákotách odpotácela z jeviště, a hned na to pokračoval program veselou scénkou. Nadchly mě ty rádoby komické a lehce vulgární výstupy a dialogy a uměla bych je ještě dnes slovo za slovem zopakovat. 
"Tak co je nového?" "Ale celkem nic, jen jsem si koupil takovou červenou šťávu." "To jste si asi koupil rajskej protlak, ne?" "Ale ne, vždyť to říkám, že jsem si koupil jávu!" "Jáwu? Tu motorku?" "No právě tu, vždyť to povídám." "No a jestlipak už jste se v ní projel?" "Projel, ale za moc to nestálo, moje stará nařídila, že musím koupit sajtkáru a že pojede taky." "No a kolik jste asi tak za hodinu urazili?" "No - za hodinu jsme urazili takovejch sedum vosum patníků!" "A jak se manželce výlet líbil?" "No, když jsme dojeli, povídám jí : co seš tak udejchaná? a vona na to: dyš vono se u tý bedýnky utrhlo dno a já musela celou cestu běžet!"

"To je těžce vydělaná koruna," říkala na adresu média o přestávce paní Blažíková. 
Ale já jsem byla okouzlená, i krásným čarodějem, i romantikou života v maringotkách, i tajuplností stanu, vším světem čar a kouzel, a v neposlední řadě nesmírnou vtipností žertovných scének. Vylosovali pána a slečnu z publika, měli se držet za ruce a něco si spolu přát, že jim to čaroděj vytáhne z klobouku. A vskutku - za cíp krajky vytáhl miminko, jak živé, a jak je tak k všeobecnému smíchu držel za tu krajku, miminko zatím počůralo jeviště! Toho smíchu a červenání! 

Občas k nám přijeli na návštěvu Tesřovi. Pyšně jsem jim ukazovala pamětihodnosti, a oni zas vyprávěli, jaká dobrodružství zažívalí v Čermné, že chodí v noci krást jabka a že bydlí v domě, který má na zahradě potok. To ještě bydleli u dolního Peškara. Taky že je v Dolní Čermné rybník, kam se chodí koupat
Teta Mima vždycky cítila jako křivdu, že měla tolik dětí. Vnímala ten fakt jako nějaké neštěstí a zhusta jim to vyčítala : "Jo, kdybych já neměla děti, to bych si žila!" Svoje dcery nabádala, aby neměly moc dětí a za největší malér pokládala, že měla ty svoje tak rychle po sobě. Ale to právě bylo to, co mě na jejich rodině tak fascinovalo: že bylo dětí tolik a že si byly věkem tak blízké. Tvořily pevné společenství, klan, semknutou tlupu. Aspoň zpočátku - v dospělosti se pak jeden proti druhému nepřátelsky obraceli, ale jako děti držely spolu.
Velice jsem jim to jejich množství záviděla, nikdy nebyly samy, nikdy se nestalo že by se nudily nebo měly nedostatek podnětů k hraní. Jaké blaho, stát se aspoň na čas součástí té jejich tlupy. Kolik zábavy, kolik legrace. A ony to mají denně - já jen občas, když přijdu mezi ně. Moji sourozenci byli příliš malí, to nebylo ono. Nejlepší to bylo o prázdninách, když jsme se sešli v Kyšperku nebo v Čermné. Jaká to byla slast, užívat si volna a dosyta si vyhrát! 

Teta Mima bývala přísná a trochu usoužená, neměla mnoho smyslu pro nesmysly, pro dětské hraní a blbnutí. Hověla jí Anička, tím jak byla rozumná. Slabost měla pro Jendu, asi že byl kluk, a trochu pro Janu, že byla nejmladší. Malena se těšila její přízni nejmíň, a ta taky později přiznávala, že má tetu Mářu raději než svou maminku. Protože teta Mářa si za svou oblíbenkyni vybrala právě Malenku. Teta Mima dbala na to, aby se dětským hraním nic neničilo, aby děti byly spořádané a pokud možno zpacifikované, aby se něčemu naučily a při všech příležitostech vzdělaly. Naše máma spíš dbala o to, aby si děti užily zábavy, pěkně si pohrály a měly radost ze života. Na nějaké té koruně investované do hraček mámě příliš nezáleželo, vlastně nám koupila kdeco. Teta Mima naopak velice šetřila a občas jsem jí měla za zlé, že dětem nic nedopřeje. S tím nekupováním hraček měla asi pravdu, ale stalo se taky jednou, že jsme měli domluvený společný výlet na Křivoklát - obě naše rodiny, a na sraz nakonec přišla jen teta Mima sama a vysvětlila nám, že nemohou jet, že si to rozmyslela. "Lístek na vlak stojí tolik a tolik, nás je moc, nemůžem si dovolit vyhazovat peníze na něco, co není nezbytné." Byla to blbost, samozřejmě že by si to mohli dovolit - to jen teta propadla šetřivosti. Jeli jsme tenkrát na ten Křivoklát sami, jenom naše rodina, bylo mi to hrozně líto. Výlet byl i tak hezký, protože jel táta, ale já jsem se tenkrát velice těšila na děti Tesařovy. Je pravda, že moji rodiče nenašetřili nikdy na nic a teta našetřila na chalupu v Širočinách - ale bylo to tak nutné, ji mít? Pronajímání pokoje na léto úplně stačilo. Kolem vlastní chalupy byla jen starost a práce, a vlastně ani nepřišla levněji. Navozili sem všechno, co doma nepotřebovali, bylo tu skladiště harampádí, a na prázdninovém pobytu v nájmu bývalo nejlepší to, že člověk měl s sebou málo věcí, ta prostota dodávala svobodu a bylo nějak víc času. (Dneska je širočinská chalupa prázdná a chátrá.) 

Jednou jsme v Čermné před odjezdem do Prahy zakopávali s dětma poklad. Rozhodli jsme se, že tam dáme nějaké památky, drobné peníze, něco zajímavého - a až se za rok vrátíme, že zase poklad vykopem. Sháněli jsme plechovou krabici - naše máma nám dala krásnou velkou krabici od kakaa. Teta Mima se děsila : "Cože, takovou krásnou krabici vy zakopete? Vždyť je to škoda! Dóro, nedávala jim ji!" Naše máma mávla rukou :"Jen ať mají děti radost."

V Dolní Čermné, vesnici asi 10 km vzdálené od Kyšperka, trávili Tesařovi prázdniny od roku 1947. Občas jsme k nim jeli na návštěvu nebo oni k nám. Bydleli ve velikém domě sklenáře pana Peškara, "dolního", protože z Dolní Čermné. Byly tu dílny, brusírny skla, u domu veliký sklad skleněných tabulí. Dům byl rozlehlý, jezdilo sem letních hostů víc, kdoví čemu dům dříve sloužil, a o čem asi svědčil  veliký prastarý orchestrion, stojící na chodbě. Kolem domu byla velká zahrada, protékal jí potok, místa k hrám tu bylo nepřeberně. Adresu Malena zhudebnila a často si ji prozpěvovala: "Dólní Čermná - ú Kyšperka - číslo dvacet tři - Orlické hory." Chodili jsme se koupat do rybníka, jindy zas na houby na Klekarku, obcházeli jsme vesnici ve snaze objevit nějakou zábavu, a ta se našla velmi snadno. Na příklad u pily. K pile vedly od silnice koleje, trochu se svažovaly, a po nich jezdily vozíky, převážející kmeny. Koleje vedly i nad potokem - a jen tak vzduchem, trochu šikmo, dvě samotné šíny, bez pražců a čehokoliv pevného okolo - to se nám velice líbilo. Moci se tak jednou po těch kolejích nad potokem svézt! Jednou stál vozík na straně u silnice a nás napadlo, že nasednem, roztlačíme ho a vlastní vahou dojedem až do vrat pily. Máma se z dálky dívala a neměla valnou chuť nám to dovolit, tato zábava se nezdála dobrá ani jí, přestože o nás obvykle starost neměla a s lehkomyslností sobě vlastní mávla nad lecčím rukou, však ono se nic nestane. Naše touha svézt se byla jaksi silnější, než mámin chabý nesouhlas. Nasedli jsme všichni do vozíku a už-už jsme se rozjeli - když vtom se ozval z vrat pily velice drsný až sprostý křik jakéhosi nerudného hlídače, který nás velmi nevybíravými slovy přiměl k bystrému útěku. Máma si oddychla. "To byl anděl strážný," říkala. "Pro tu chvíli vzal na sebe podobu ohavného dědka, ale zaručeně to byl anděl."    
Neměli jsme pocit žádného nebezpečí - ani při krkolomném přecházení lávky nad výpustí rybníka, ani při lezení do vršků bříz na Peškarovic zahradě, a jistě by se nám nic nestalo ani při jízdě k pile - či snad by nás za jejími vraty popadl drapák a nechal nás rozřezat katrem? Za to jsme si uměli poetické nebezpečí vymyslet tam, kde žádné nebylo, a nádherně se bát. Nejvíc nápadů míval Jenda. Mezi dvěma pokojíky, kde Tesařovi bydleli, byl u stropu otvor, asi po rouře od kamen. Z jedné strany otvoru umístil Jenda papír s vystřiženou smrtkou. V noci, když byla tma, vložil z druhé strany do otvoru baterku - a na zeď se promítnul strašidelný obrázek. Nebo  vymyslel, že v místech prudkého kopce na Hůru, kolem níž jsme na kolech jezdili z Čermné do Kyšperka, sedí nahoře šílený Číňan. Když jedeme kolem, Číňan shazuje balvany, ty se valí lesem dolů, nabírají rychlost, duní, země se chvěje a balvany se řítí obřími skoky přímo na nás. Do toho zní Číňanův ďábelský chechtot. Honem pryč - bylo slastné tomu věřit a bát se. 
Jezdívali jsme se navštěvovat, vlakem a autobusem, a když jsme byli starší, tak na kole, nebo také pěšky.  Později bydleli Tesařovi u "horního Peškara", bratra toho "dolního". Když k nám ten rok prvně přijeli na kolech na návštěvu, seděla jsem pod velikým červeným bukem na nádvoří kyšperského zámku, a děti jedno po druhém přijížděly. Nejdřív Jenda. Dojel, seskočil z kola, a aniž by pozdravil nebo cosi řekl o tom že jsou už tady, rovnou  bez úvodu na mne volal velkou senzaci: "Dorli, víš že máme v domě blázna?" Než jsem stačila něco obdivného k té ohromující zprávě říct, přijela Anička, seskočila z kola a s úžasem oznamovala: "Dorli, víš že máme v domě blázna?" A hned za ní Malena: "Dorli, víš že máme v domě blázna?" Když dojížděla Jana, volala jsem na ni, že mají v domě blázna, a ona se podivila: "Jak to víš? Zrovna ti to chci říct!" Blázen - to bylo cosi navýsost zajímavého a všichni se asi celou cestu těšili, s jak neslýchanou zvěstí přijedou. A potom jeden přes druhého vyprávěli, co blázen dělá a že bydlí hned vedle nich a že je neškodný a kolikrát už ho viděli. Ti se mají, myslela jsem si, pozorovat blázna musí být skvělá zábava, skoro jako biograf. Ale rodiče naše nadšení nesdíleli a dokonce si ani nemysleli, že škádlit blázna je legrace.  

Tesařovi vyprávěli humornou příhodu o Brokovi. Jednou s tetou Mářou a babičkou večeřeli, seděli kolem stolu, a měli syrečky, olomoucké tvarůžky. Brok žebral, jak bylo jeho zvykem. Jeho způsob žebrání byl osobitý: vyskakoval vedle stolu kolmo do výšky - tak, aby na vteřinu zahlédl, co je na stole dobrého. Šlo to na nervy - ale když byl ponechán za dveřmi, bylo to ještě horší - škrábal, vyl a štěkal tak, že ho raději pustili dovnitř. I hodil mu kdosi od stolu syreček. Brok jím pohrdnul, čímž vzbudil nevoli a pohoršení. Tak ty ho jíst nebudeš? Nebudu. Ale budeš, řekly děti a položily mu ho na pelech. Když si chtěl jít večer lehnout - nemohl. Uprostřed pelechu trůnil syreček, kterého se Brok odmítal dotknout. Pak ale dostal nápad. Šel, stáhnul se židle strýčkovy kalhoty, hozené přes opěradlo a dovlekl je k pelechu. Všichni s napětím sledovali, co Brok zamýšlí. Vtáhl kalhoty na pelech, motal, hrabal, čumákem převracel, až ubalil kouli, v jejímž středu se nalézal nežádoucí předmět a celou kouli pak odvalil do bezpečné vzdálenosti. Hotovo! Brok se spokojeně uvelebil na svém osvobozeném pelíšku. 
Zábava byla i s hnojovou lžičkou. Teta Mima měla dvě stejné lžičky, které si vozívala s sebou, a stalo se, že jednu omylem vylila s pomejema do žumpy. Když pak Peškarovi žumpu vybírali, našli ji a tetě vrátili. Teta byla povahy šetrné a bylo jí líto lžičku vyhodit jen proto, že snad ležela v žumpě. Vyvařila ji několikrát a pokládala nadále za čistou. Ne tak děti, ty už s ní nechtěly jíst, a protože tu byly dvě stejné, pro jistotu odmítaly používat obě. Jen Jana se nebála - "já ji poznám!"  Položila lžičky vedle sebe, dlouho pečlivě je očichávala, zamýšlela se s pohledem upřeným ke stropu, s tváří degustátora zkoumavě zpytovala, a potom s neomylnou jistotou ukázala na jednu z nich: "Tahle."

Pan domácí, který nám v Kyšperku pronajímal pokoj, byl bývalý herec, syn továrníka, kdysi zámožný a vážený občan. Nyní byl už starý, trochu churavý ale stále úctyhodný, svou oddanou manželkou obletovaný. Nenáviděl komunisty, kteří ho připravili o majetek. Ale vyprávěl, že něco z majetku se mu zachránit podařilo - nějaké pruty zlata, tuby od léků plné dukátů, diamantové šperky. Ještě před válkou to zakopali na zahradě, místo si označili, zapsali. Všecko se zdálo být v pořádku - ale když chtěli po válce poklad vykopat, nenašli ho. Půl zahrady překopali, hledače kovů pozvali, i se čtenářem myšlenek se spojili. Ale poklad byl fuč. Někdo ho tajně vyzvedl? To pokládali za nemožné, byli by si všimli, že na jejich zahradě někdo kope. Cestoval pod zemí? Je něco takového možné? Vzala ho spodní voda? Že by urazil takovou vzdálenost? Zmýlili se v místu? Ale vždyť plánek udělali pečlivě. Záhada zůstala nevysvětlena.

Když jsme odpoledne sedávali u Novotných na zahradě, přišly na návštěvu babičky i někdo z našich známých, sešel občas pan domácí k nám, všichni ho uctivě zdravili a dávali se s ním do řeči. Trochu přísně shlížel na děti, zda mu nechodí na lusky, ale usoudil, že děti jsou vedeny v kázni a slušnosti. Někdy v podvečer usedal mezi nás ve svém zahradním sedátku a když se sešlo víc obecenstva, rád se nechal  přemluvit k vyprávění nebo dokonce k hereckému výstupu. Zpíval kuplety, recitoval dlouhé básně nebo vyprávěl humorné příběhy z divadelního zákulisí. Posluchači se uctivě smáli a cítili se poctěni, vážnost pana domácího byla nezpochybnitelná.
Jak přecházely roky, přestávala jsem být hubeným nohatým harantem a potencionálním zlodějem lusek - a stávala jsem se dospívající slečnou - a náhle na mne začal pan domácí pohlížet jaksi jinak. Onikal mi, nosil mi bonbóny a občas mě lehce pohladil po zádech. Jeho zájem  ve mně budil strach, nechuť ale současně pocit provinění - chyba bude asi ve mně - cožpak není pan domácí vážený občan?  Asi jsem velmi nehodná, když se mi jeho náklonnost nelíbí. Vyhýbala jsem se mu, jak se dalo, ale pana domácího to z míry nepřivedlo a vždycky našel způsob, jak mě někde najít samotnou, polaskat mě chtivě nejen po zádech, funět, vzdychat, cosi lichotivého mi zašeptat.   
"Usmívej se na pana domácího," napomínali mě rodiče, "chovej se slušně, jsme tu hosté!" Ano, musím se chovat slušně, to mi bylo jasné. Vina je zřejmě na mojí straně. Jen aby se nikdo nedozvěděl o té nemravnosti, které jsem se zase včera dopustila! Máma zapomněla venku Evženkovy plíny a večer mě pro ně poslala. Plížila jsem se v hrůze, aby si mne nevšiml, ale zmerčil mě, a už mě chytil. Naštěstí kdosi přicházel, tak mne zas pustil, ale pocit mojí viny trval. Pan domácí je dospělý a navíc velmi vážený dospělý, a já jsem dítě, což je synonymum pro nehodného zlobivého tvora.
Neustále mne někam lákal. "Šla se mnou na zahrádku, pomůže mi chytat bělásky na kapustě!" velel, a já jsem šla, i když jsem věděla, že o bělásky mu nejde. Když jsem ho uviděla obnaženého a po mně se sápajícího, polekaně jsem se vyškubla a špitla, že mě volá maminka. Prchla jsem celá zděšená, s hnusem, hanbou a strachem, aby se nikdo nic nedozvěděl. Jenom na sobě nedat nic znát, být veselá a chovat se jakoby nic, i když na mně tíživý pocit ležel jak můra.
Jezdili sem letní hosté "radovi", paní radová nabádala mámu, ať si dá pozor na dcerušky, že dědek Novotný je nemrava, ale máma jen mávla rukou, že to jsou jakési pomluvy. Kdykoliv jsem se v kůlně na nářadí převlékala do plavek, hned si tam pan domácí pro něco šel. Teta Mářa si toho všimla a s mámou se tomu smály - to mne utvrdilo v domnění, že je podle nich všecko v pořádku. "Večer za mnou přišla na zahradu, pomůže mi prořezávat stromečky," kázal pan domácí mnohoznačným tónem. Snad zasáhne táta, ten snad nebude mlčky souhlasit, zadoufala jsem. "Táto," řekla jsem mu celá nešťastná, "pan domácí chce, abych mu přišla pomoct prořezávat stromečky!"  "Notak to musíš jít," řekl táta s trochu přísným údivem, že snad nechci, "to mu přece musíš jít pomoct, když tě o to požádal!" Takže ani táta nezasáhne. Ví, co se děje, nebo to neví? Ale já o tom přeci nemůžu mluvit, nesmím, nejde to. Odcházím večer ven plná hrůzy a máma se zlobí: "Co se tu loudáš jak mátoha?" "Musím jít za panem domácím!" "Tak jdi a nemrač se tak, hezky se usměj na pana domácího!" 
Všichni k němu vzhlíží s úctou, obdivem a povinnou vděčností, je to jeden z nejváženějších občanů města, a pronajal nám tak krásné bydlení.   
Celá usoužená svěřila jsem se s tou hrůzou jednou Maleně. "Notak to musíš říct mámě," radila mi. "Mámě? Ale to přeci nemůžu, zlobila by se." "Bane, musíš jí to říct!"
Tak jsem to tedy plná strachu řekla, a vida, nezlobila se - alespoň ne na mne. Předčasně jsme se vrátili do Prahy a k Novotným jsme už příští rok nejeli. Příští léto jsme bydleli u Umlaufů, a pak jsme začali jezdit do Čermné.
Po čase jsem šla ke zpovědi a svatému přijímání, a podle návodu ve zpovědním zrdcadle jsem měla odpustit všem, kdo mi ublížili - aby byla má duše dokonale čistá. Usilovně jsem přemýšlela, komu bych měla co odpustit, ale nikdo mě nenapadal. Kterak tuto podmínku splním, když mi nikdy nikdo neublížil. Máma mi kdysi naznačila, že mi ublížil dědek Novotný - ale já jsem jeho počínání jako žádné ubližování nevnímala, stále jsem spíš měla pocit viny sama. Nakonec, abych splnila předpisy, jsem se rozhodla, že tedy mu odpouštím, ale pořád jsem jaksi nevěděla proč. 

Padesátá léta neměnila jen jména ulic a obcí. Komunisti pravili, že svět se musí přeorat od základů, a se vším starým že se musí rázně skoncovat.  Před kyšperským zámkem umístili oválnou kovovou vitrínu, ohavnou, monstrózní a bytelnou, kterou bylo nutno plnit propagačními materiály. Vesměs to byly plakáty s mandelinkou bramborovou, americkým broukem. 
Ale horší bylo, že se rušilo muzeum. Exponáty se coby nepotřebný balast ukládaly do beden a ty se stěhovaly na zámeckou půdu. Paní Krčmaříková jen smutně hleděla na tu zkázu. Teď, když konečně, po tolikaletém úsilí, byly sbírky důstojně uspořádány a vystaveny, přichází všechna práce nazmar. Její majestátní, vysoká postava se nachýlila, její impozantní účes, bělostný, síťkou držený, se chvěl smutkem. Muzeum bylo její celoživotní dílo.
Pan Adam, vždycky trochu podivínský starý mládenec, byl rozpolcen. Svůj život věnoval Kyšperku a chtěl žít pro něj i nadále, ale komunisti nebyli těmi, s nimiž by se ztotožňoval. Své funkce tajemníka se nechtěl vzdát, ale spolupráce s komunisty ho netáhla.  
Choval se stále podivněji, až ho jednou našli u jeho obrovské knihovny, jak vytahuje knihy jednu po druhé a sekyrkou je štípe na špalku jak dříví. Potom ho dali odvézt do ústavu choromyslných.
V uvolněných prostorách zámku byl zřízen učňovský internát. Nevycválaní a primitivní spratkové s rozkoší demolovali, co tu k demolování zbylo. Byla jsem ve věku, kdy holky nenávidí kluky, ty zpupné puberťáky, rváče, násilníky a pětkaře, jejichž jediné snažení bylo zaměřeno na všemožné ubližování holkám, kteří okatě stavěli na odiv pohrdání nějakou slušností, rytířskostí nebo doknce city a pyšnili se klackovitým chováním. Šokovalo mě, že tahle sebranka se najednou objevila i tady. Seděly jsme s babičkou Roháčovou v zámecké zahradě na lavičce pod okny internátu, ona se svým nezbytným štrikováním a já s knížkou, a učňové na nás zprvu sprostě pokřikovali a potom stříleli prakem kamínky. To byl definitivní konec ráje.  

Máma bývala v Kyšperku veselá a klidná. Najednou z ní spadlo ono trvalé napětí, úzkost že nic nestihne, její věčný spěch a neustálé vyčítání všem okolo, že nic nedělají a všechno je na ní. Spadly z ní starosti, které dílem opravdu měla a dílem měla velký talent si  vytvářet, najednou byla docela mírná, veselá, přestala budit obavy a hrozit výbuchem. Trochu shovívavě shlížela na tátovo okouzlení, ale občas se jím nechala i unést sama. Milovala procházky po přírodě, za městem vždycky pookřála a kochala se objevy neznámých květin, které hned hledala v atlase. Táta se zas kochal artefakty, rád chodil do muzea, rád se obdivoval památkám. Byl šťastný, že je v krajině svých dávných dětských let. Jakoby zvnitřku ozářen vzpomínkami, provázel nás po místech svých dávných dětských her. Ukazoval nám, kde a jak si s Pepou a místními kluky hrávali, kam se chodili koupat, kde hledali zkameněliny. Zkameněliny nás bavily taky. Nacházely v hojném počtu v Papírové skále. Byl to štěrkový lom s velmi měkkým kamením - to bylo možno rukou rozlamovat, a skoro v každém kameni se nacházela ulita. Pod skálou byla kaplička se studánkou, sem prý chodil celý Kyšperk pro vodu, než byl zaveden vodovod. Studánka tu byla stále, voda byla čirá a velice ledová. S Ivankou jsme si zuly boty a vstoupily jsme do ní - ale dlouho jsme to nevydržely. 

Zámecká zahrada byla obehnána vysokou zdí, ale poblíž hudebního pavilonku  byla dvířka, jimiž se mohlo vyjít, přejít cestu a zajít na hřbitov. Ve velikém dvojhrobu tu odpočívali tátovi předkové. Po válce sem dali převézt i ostatky babičky Kryštofkové, která si přála být tu pochovaná. Převážet nebožtíka nebyla levná záležitost, musel se zaplatit zvláštní vagon, zinková rakev, a za války nebylo možné ani to. Převoz se uskutečnil až po válce. Hřbitůvek je milý, smířlivý, stojí v kopci a je odtud rozhled do kraje. V nejvyšším místě je honosná hrobka Stubbenbergů, mříž kolem ní je složena ze samých kotviček, snad že měli kotvu ve znaku.  

Občas jsem se po zámecké zahradě procházela sama a nikdy jsem se v ní docela neorientovala. Vždycky, když jsem zabloudila, objevila jsem dosud nepoznané zákoutí, a když jsem ho chtěla najít podruhé, už se mi to nepovedlo, přestože jsem ho hledala v docela stejných místech. V místech docela známých a stokrát prochozených jsem náhle objevovala cosi zcela nečekaného, co tu nikdy předtím nebylo - vykotlaný strom, tajemné schůdky, strašidelnou houštinu. Nejvíc mě fascinovala studánka a z ní proudící potůček s tůňkou. Chodili sem pít ptáci a ptáčník, schovaný za křovím, tu měl důmyslnou past. Vedl od ní drát až k jeho úkrytu a z tohoto úkrytu se ozvalo jeho láteření, když jsem mu při užaslém zkoumání jeho patentu vyplašila ptáčky. Bylo to hrůzostrašné, protože jsem nikoho neviděla, jenom jsem  slyšela výhružky. Když jsem pak tu tůňku s tou pastí chtěla ukázat rodičům, už jsem k ní zas netrefila.  

Roku 1951 jseme už po smutných zkušenostech u Novotných nebydleli, našli jsme pronájem pokoje u Umlaufů ve Bráně. Tenkrát se jmenovala Stalinova Brána a byla to strmá ulička, vedoucí k náměstí. 
Pan Umlauf byl ochrnutý, ležel, paní ho obsluhovala. Dvouletý Evženek se na něj přiběhl  podívat a pan Umlauf se rozplakal dojetím. Evženek se polekal a utekl. "Nesmíš plakat," zlobila se paní Umlaufová, "vidíš, to od tebe každej uteče!"  Znělo to krásně - NESMÍŠ PLAKAT! Jakoby jí šlo o manželovo dobro. Ve skutečnosti se jí nechtělo hrát tu obtížnou roli chápající soucitné ošetřovatelky. Je mnohem těžší umět s někým plakat, než ho přísně okřiknout a nařídit mu být veselý.  
U Umlaufů už nebyl ten přepych, jako u Novotných, ale byla tu jedna velká atrakce - vzadu za domem bylo mnoho králikáren. S Evženkem jsme tu stávali a pozorovali králíčky. Paní Umlaufová chovala i bílé angorské, a jednoho z nich nám slíbila. Takže před odjezdem jsme se chodili dívat na toho, který bude náš. "Tenhle," ukazoval Evženek, a při návratu do Prahy jsme pak ke všem kufrům a rancům přidali ještě škatuli s králíkem. Byla to ramlice (jaké zajímavé slovo!) a byla březí. Pojmenovali jsme ji Muki podle knížky o sněžném králíkovi a v Praze nám Rakovi půjčili jednu ze svých mnohých králikáren, abychom mohli Muki umístit. Z počátku jsme ji chodili nadšeně opečovávat, podstrojovali jsme ji lahůdky a dbali na čistotu kotce. Nosili jsme jí srdíčka salátů, jemnou travičku, pampeliškové mlíčí, jen to nejlahodnější, nejčerstvější a nejjemnější. A najednou - hrůza - měla v kotci jakousi vrásčitou a plesnivou mrkev! Kde se tu vzala? A támhle leží druhá, a támhle třetí! Kdo jí mohl něco takového dát? Chtěla jsem tu mrkev znechuceně vyhodit - když v tom koukám, že má ta mrkev malinké nožičky a nepatrná ouška. Později se z plesnivých mrkví pozvolna vyvrbilo pět maličkých kuliček, roztomilých a bělounkých po mámě. Králíčci odrostli, rozdali jsme je, Mukina nám zůstala. Čas od času jsme na verandě pořádali obřad stříhání, oštucovali jsme její hebkou srst a vlnu posílali ke spředení. Vrátili nám pak přadena angorské vlny, mohli jsme si podle vzorníku i vybrat barvu.Tenkrát byla vlna vzácné zboží.  Měly jsme pak s Ivanou temně červené svetry, jemně huňaté, a každý je obdivoval: "Vy máte doma angoru, žejo!" Při stříhání jsme nebohou Mukinu co chvíli do krve stříhli - ale na štěstí si toho nevšimla, a my jsme ji ránu vždycky ošetřili jodovou tinkturou.   

Poslední den školy. V parádních šatech, někdo sem tam i s kytkou pro učitele, si jdeme pro vysvědčení. Šťastní i trochu na měkko, zas jeden školní rok skončil. Samé jedničky, jen dvojka ze zpěvu. Vždycky mi zkazí vysvědčení.  
Teď máme před sebou dva měsíce blaženosti. Pár dnů pobudem v Praze, chodíme na zlíchovskou plovárnu, chodí k nám na zahradu děti Tesařovy. Máma mi připravila kufr, abych si spakovala, co si vezmu s sebou do Čermné, kam tento rok pojedem. Pár nezbytných kousků oblečení, modře kostkované kraťasy co je máme s Ivanou stejné a k nim bílé tričko, plavky,  tepláky, noční košili, něco proti dešti. Ani hraček si  moc neberu, jenom maňáska Mícu, bílou kočku, co ji dostal Evženek od kmotry Fanušky Bursíkové a já jsem ji zabavila. On se jí beztak bál - už jako několikadenní miminko. Stačilo mu ji ukázat - nakrabatil obličejík a rozeřval se. Fungovalo to spolehlivě, ale měla jsem to zakázané. 

Děti Tesařovy mají taky svoje maňásky - Jenda má opičáka Drmolu, ale už si moc nehraje, jen nás se svým maňáskem škádlí a zlobí. Anička má opičku Mufinku, umí ji úhledně navlíct na ruku - palec, ukazovák, malíček - loutka pak naní přihrblá a stojí hezky rovně, ale potom zas se s ní nehraje tak dobře. Ostatně, na nějaké hraní už je Anička příliš vážná a rozumná, opička je jen jakýsi okrasný doplněk, a takto rovně držená neohebnými prsty ani příliš hereckých kreací nedovolí. Malena má Hurvínka a říká mu Hurvíček, už teď ho mezi našimi maňásky jaksi protěžuje, tak jako to jednou bude dělat s Michalem. Jana má maňásky dva, medvídka a kašpárka, říká se jim Méďa a Kašput. Nezanáší se starostí o to, aby vypadali úhledně, hraje palcem, ukazovákem a prostředníkem, loutky jsou sice křivé, ale za  to neomezeně pohyblivé, dokážou ztvárnit složité myšlenkové pochody a děje. Jsou to živé bytosti, dělají lumpárny, podrazy, upřímně pláčou, občas jsou poťouchlé, občas projevují ryzí city.  Jana rozehraje dlouhé příběhy a sama se pobaveně dívá, co Kašput s Méďou vyvádějí. Mají své vyhraněné povahy, Kašput je naivní trouba a dobrák, hodný a trochu přihlouplý,  trochu otlučený a ušmudlaný, obdivuje bratříčka Méďu, je jeho věrný nohsled slepě mu oddaný, a ten ho zneužívá, dává si od něj sloužit a terorizuje ho, Kašput ho za to zbožňuje. Méďa je lehce opelichaný a rovněž mírně uválený, občas mu upadne skleněné očko, ale jaksi mu to nevadí, je nahrazeno knoflíčkem. Je zpupný, panovačný, drzý, ješitný a mazaný. Má stále spousty nápadů, co dělat, čím bavit sebe i okolí. Krom jiného je vedoucím uměleckého tělesa, má pseudonym Alfréd Rómeo, do svého sboru přijímá další maňásky a secvičuje s nimi pěvecká vystoupení. Přijímací zkouška je náročná. Méďa velí : "Prosím, zazpívejte po mně!" Počne se divoce kroutit a ještě divočeji zpívat "vauvau - vauvau - vuívauvuí" v nenapodobitelném rytmu s velmi komplikovanou melodií, spíš je to divoký sled tónů všech výšek, hloubek i barev. Nikdo to zazpívat nezvládne, ale nakonec je každý přijat. Nový člen si především  musí zvolit umělecké jméno. Míca je nyní Mia Barclay (to byla sice kdysi značka plnicích per, ale jako umělecký pseudonym se dobře hodí). Má přijet babička Roháčová a tak nacvičíme píseň na uvítanou. Nejdřív se učíme text : "Dlouho již po vlnách bloudí trojstěžník Jižní kříž, dlouho jím zmítají proudy, záhubě blíž je a blíž. Kapitán v kajutě leží, na prsou zčernalá krev, trojstěžník po moři běží, pustě zní opilců zpěv..." "Ale to se nehodí na uvítanou babičce," namítají ostatní členové souboru. "Prosím, neodmlouvat, když to zazpíváme procítěně, hodit se to bude!"       
Méďa Kašputa občas prodá a hned je mu to líto, pláče pro něj a jde ho koupit. Jednou se stalo, že se Kašput doopravdy ztratil a nebyl k nalezení. Méďa teatrálně plakal "Kde jsi Kašpinko, vrať  se mi, už tě nebudu trápit," z Janiných černých trenýrek si vytvořil smuteční oděv a byl v něm tak legrační, že se chechtala i Jana. Ten oděv mu ale padal, tak si ovázal celé tělo provázkem, a truchlil dál. Sepsal parte, že mu zesnul drahý bratříček, nakreslil jeho portrét a přetáhl jeho roh černou páskou. Konal přípravy k tryzně, když tu se Kašput našel zapadlý za kanapem, uválený a zaprášený. Méďa Kašpinku nadšeně vítal, vášnivě ho zulíbal a hned na to kázal, aby mu šel vyprat pokakané kalhoty. "A pořádně, ne tak mizerně jako posledně."   

Takže nezbytného maňáska s sebou, a do kufru přibalím i nezbytné karty, k vykládání a hlavně na lízaný mariáš, to je naše nezbytná letní zábava. Jedno léto jsme hráli mariáš tak náruživě, až teta Mima tvrdila, že už začínáme dostávat  výraz hospodských dědků. I jiné hry jsme provozovali, a také pasiáns, ale ten lízaný mariáš byl jak droga. Ivana si při hře prozpěvovala svůj nekončící popěvek "ampta-dlampta" a podle tempa a svižnosti bylo možno vysledovat, jaká jí přichází karta. Strýc Tesař znal dobře prostředí vesnických hospod a hráče, donekonečna mastící mariáš, učil nás správným průpovídkám i správnému pojetí této hry. Náš táta zase říkal "Počkejte, až poznáte šachy, karty vás bavit přestanou." Ale šachy nás nechytly, aspoň ne mne, byla jsem na ně hloupá.   
Tak vynášej! Kdo nese? Aha, já. Hlásím dvacet! Hlásím sedmu! Poslední štych! Nešvindluj, to není žádná hra! Durch! Betl! No to jsou karty! Přijde-li! Přišel? To víš, že ne. Páni, čtyřicítka! Večer před usnutím vidím samé karty, zdá se mi že riskuju a vynáším desítku. Teta Mima se zlobí, naše máma jen mávla rukou : ono je to přejde. Už jsme si s holkama slíbily, že karty spálíme a popel rozmetáme v koupališti, ale místo toho šup, tři karty na jednu stranu, šup tři karty na druhou stranu, otočit trumfy, a zase tři sem a tři sem, a už to jede, tak vynášej! 
Roku 1952 jsme do Kyšperka už nejeli. Společně s Tesařovými jsme jeli do Čermné. Těšila jsem se velice. To užijem! Už jenom ta cesta. Jede se vlakem z Denisova nádraží. Ač se mi zdá, že v místě určení nemáme s sebou mnoho věcí, zavazadel máme spoustu. Do Čermné si musíme vézt deky na spaní a nádobí na vaření. Neustále přepočítáváme kufry, rance, tašky, balíky a mezi zavazadla počítáme i tříletého Evženka a jeho "čertikáru" - jednokolový trakářek z hliníkových trubek a širokého pruhu plátna, na který se posazovalo dítě. Neodpružené kololečko drncalo po dlažbě a dítě, ležící tu jako na plážovém lehátku, mělo zborcená zádíčka - asi to nebylo příliš zdravé. Krom toho nelze čertikáru nikde opřít a postavit, kolečko ujíždí, krám se stále hroutí a všude překáží. Název je víc než přiléhavý. K vlaku jedem taxíkem, Evženek je blažený, že jedeme autem. Ve sváteční euforii přijíždíme na nádraží, jedou taky teta Mářa s babičkou a Brokem, scházíme se ve dvoraně. Brok musí dostat košík a neúnavně si ho sundává packama. Vyhledáme náš vlak, radostně nakládáme naše hory zavazadel, obsadili jsme dvě kupé. S Tesařovými jede Pavel Klener, který bude prázdniny trávit s námi. Pavel je u skautů a zná mnoho her, to bude něco. Jana si podle jízdního řádu sepsala stanice a bude kontrolovat, jedem-li správně na čas, Malena se jí pošklebuje. Těším se na ta nevídaná dobrodružství, která prožijem. Rozjíveně pokřikuju "pýtel - pýtel" s důrazem na ypsilon - a napodobuju hulvátský pokřik košířských chuligánů v domnění, že je to pěkné a že jsem zajímavá. Dneska obdivuju mámu, že to přes tázavé pohledy tety Mimy přešla jen mávnutím ruky. Pak si zamanu, že budu sedět na horní polici nad sedadly, kam se dávají kufry. Vagóny jsou ještě staré, dřevěné, na bytelných policích pro zavazadla lze vskutku v krajní nouzi sedět nebo i spát, máma jen mávne rukou, dovolí mi sundat kufry a nahoru si vylézt. Volám všechny, aby se šli podívat. Konečně se vlak dává do pohybu a vyjíždíme vstříc úžasným zážitkům a dobrodružstvím. Po celou cestu nespoutaně vyvádím. Opustila jsem svůj post na polici, vypůjčila jsem si babiččinu hůl se stříbrnou rukojetí a otevřeným okýnkem jsem holí ťukala na okýnko sousedního kupé, kde seděla druhá půlka naší společnosti. Kdosi tam hůlku uchvátil a vytrhl mi ji. Babička se upřímně lekla, že její vzácná památeční hůl zmizela. Ale už zas ťuká stříbrná rukojeť na naše okýnko. Nejsem sama, kdo vyvádí, jsme natěšení všichni, vesměs blbnem, týráme usoužené rodiče. Jen Anička se chová důstojně jak mladá dáma, rozumně a dospěle, hlídá zavazadla a vede s tetou nekonečné spory kolem jejího prázdninového klobouku.  Cesta osobákem trvá dlouho, ale nás velice baví. Pavel organizuje hry, chvíli hrajem slovní kopanou, potom si vyndáme z kufru karty. Pořád je co dělat. Na chvíli se mi splnil sen o veliké rodině, která žije v bytě o jedné místnosti a je tam jen samá legrace a legrace. Kdybychom tak i v Praze bydleli všichni pohromadě!  Mrzela jsem se na naše matky, které nepřejí veselému životu, družnosti a kolektivnímu soužití jako v pravěké tlupě, ale naopak chtějí bydlet v nudných bytech s dostatkem místa, soukromí, klidu a pořádku. Zdálo se mi, že čím víc lidí spolu přebývá v těsném soužití, tím snadněji se korigují nepříjemné vlastnosti jedinců. V kolektivu se dá vyjít i s těmi, s nimiž je jinak soužití obtížné. Dá se vyjít s Malenou, která kouká za všech okolností urvat to nejlepší pro sebe, s Jendou který vytrvale týrá mladší sestry, pokrotí se i moje panovačnost, kterou uplatňuju vůči Ivaně. Závidím cikánům, že vědí, jak správně žít. Pak ale je tu Letohrad, a po něm konečně Verměřovice. Hurá, vystupujem! Malá stanice, stojí se tu jen chvilinku. Vyhazujem zavazadla ven z vlaku, ale než jsme svůj náročný přesun zvládli, vlak se dává pomalu do pohybu - kdo nestihl vystoupit vyskakuje a padá na hromady zavazadel, průvodčí píská na strojvedoucího, vlak opět brzdí, všichni nadávají,  ostatní cestující se užasle dívají, co se to děje. Vyhrnuli jsme se na udusaný štěrk nástupiště a přehlížíme zavazadla: máme všechno? je tu Evženek? i čertikára? počítáme balíky, kufry, farářské tašky a rance s dekami. Zdá se, že nic nechybí. Ze služebního vozu nám vyndali kola, která šla s námi jako spoluzavazadla. Pro kufry nám přijel pan Peškar s náklaďáčkem, my děti odjíždíme na kolech. První Anička, ta je nejrozumnější a udává rytmus, aby stačila i Ivanka. Kluci poslední, aby dohlídli na ten konvoj. Rodiče pojedou za námi autobusem, předjíždějí nás pak v půli cesty, vesele si máváme.
Cestou se kochám známými místy. To nadšení, že jsme zas tady! Všecko je tu tak jako loni - lékárna, truhlářství Petra Faltejska, "Hostinec U lva Rudolfa Langra". Kovárna, hostinec Letná a u něj pořádný kopec. Známé scenérie, objevující se za zákruty silnice, stejné jako loni, slibující neuvěřitelná dobrodružství a ty nejskvělejší zážitky. Vloni jsme sem za Tesařovými jezdili jen na návštěvu, ale letos tu budem bylet poprvé společně. Tesařovi u Vogelů, my u horních Peškarů. Pronajímáme si pokoje potom každý rok různě - u Peškarů, u Vogelů, pokaždé nějak jinak, prostřídáváme se. Někdy bydlínme u Vogelů všichni, po dohotovení chaty většinou v ní bydlí naše rodina. Teta Mářa s babičkou jezdí dál do Letohradu, občas je tam jezdíme navštívit. Babička Nešporová už poslední roky do Letohradu nejezdila a zůstávala v Praze.

Po příjezdu kamkoliv bylo nutno jít se policejně přihlásit. Muselo se tak učinit do tří dnů, tenkrát bývaly doby, kdy byli občané přísně sledováni a kdy každé neuposlechnutí úředního příkazu mohlo být vykládáno jako sabotáž, velezrada a protistátní činnost. Úřadovna národního výboru byla vyschlá horkem a nudou, a byla cítit prachem a přísností. Na parapetu okna ležely chcíplé masařky, na zdech bylo několik vyrudlých plakátů, v koutě stály opřené potřeby k prvomájové výzdobě, stočené prapory, veliké rudé hvězdy a hesla, obřími literami vyvedená na dlouhých konstrukcích z latí. Nad úředním stolem Stalin a Gottwald. Předseda místního národního výboru nám dal několikastránkové formuláře, které jsme doma museli vyplnit - byly tu rubriky jako "účel pobytu", "předpokládaná délka pobytu" a mnohé další nesmyslné vlezlé dotazy a kolonky. Když jsme je druhý den vyplněné přinesli, podepsal je rukou, která nebyla uvyklá držet pero, a s důležitým úředním výrazem dal každému do občanského průkazu veliké hranaté razítko. Občanský průkaz bývala  knížka v rudých deskách, o mnoha stranách, plných záznamů. Kdysi tu musel být i otisk palce pravé ruky. Hlavně tu muselo být razítko zaměstnavatele, trvalého či přechodného pobytu, potvrzení o očkování a mnohé další náležitosti. Před odjezdem se ceremoniál opakoval, opět jsme dostali razítko, tentokrát odhlašovací. Nevadilo mi to, cítila jsem se hrdě, že už jsem dospělá a smím být účastna úředních jednání a aktivit.

Horní Peškar staví nedaleko svého domu "pro Pražáci" chatu, potom v ní bude naše rodina trávit  prázdniny po dlouhá léta. Časem i já se svýma dětma. Protože má pan Peškar bratra sklenáře, je celá jedna půlka chaty ze skla, vypadá to efektně, ale praktické to není, za horka je pak chata celá rozpálená. Zato za deště je docela zajímavé sledovat padání kapek. Zařízená je vesměs starým vyřazeným nábytkem, na verandě jsou místo křesel sedadla z auta, všechno je tu dosti podezřelé. V kuchyńce je k vaření bubínek na dříví, stařičká kredenc, každá židle jiná. Na podlahách papírové linoleum a na něm jakési koberečky, které mají dodávat zdání luxusu, ale jen překážejí při zametání. Co kus nábytku to cosi odepsaného a ke spálení vhodného. Ale žilo se nám tu dobře, cítili jsme se tu navýsost spokojeně. Klid, bezstarostnost, pohoda, radost ze života, žádné stresy, žádné spory (a nebo jen malé a dobromyslné), veselost, důvěra v dobré řízení světa, a hlavně veliká a mlčky prožívaná láska utvářely náš život v Čermné.
Tesařovi bydleli u Vogelů, nedaleko od nás. Pan Vogel byl milý, přívětivý, bělovlasý starý pán, když se s námi potkal, radostně konstatoval, že je dnes hezky - "tepličko, slečinko, tepličko!" a slyšeli jsme, že býval prý zamlada džezovým zpěvákem. Paní Vogelová byla drobná a nachýlená, zasmušilá, nemluvná, stále jakoby ukřivděná. Měli hodně dětí, snad sedm nebo osm, a od nich spousty vnuků, kteří tu střídavě pobývali na prázdninách. Teď právě tu byli Jenda a Věrka Doležalovi z Ústí, a viseli na dětech Tesařových. Stále byli u nich, všecko chtěli dělat s nimi, do všeho se pletli a do všeho mluvili, všechno brali do ruky a co mohli to poničili, upustili, rozbili. Když hráli Jenda s Pavlem šachy, přihlíželi a radili, aniž by tušili, jak se šachy hrají. Všechny děti pana Vogela byly hudebně nadané, zpívaly, některé profesionálně, jednu z dcer právě přijali do sboru Národního divadla. Když to napsala rodičům, chodil pan Vogel s dopisem, každému ho ukazoval a radoval se: "No co byste tomu řekli - no co byste tomu řekli!" Nebylo to trapné vychloubání, byla to upřímná radost a každý mu ji přál.

U Vogelů v přízemí byla malá kuchyňka a za ní vlhký pokojík zvaný "svatyňka", s okýnkem obráceným k údolíčku potoka, zarostlému křovím a lopuchami. V patře bylo k obývání několik místností, zařízených jen kovovýma postelema se slamníkem, nacpaným slámou, a někde ležely jen slamníky na zemi. Každý měl pod svojí postelí svůj kufr, skříně tu nebyly žádné. Pak tu ještě stála kamínka, jedno plechové umyvadlo na štokrleti, stůl a židle. Žádný luxus - ale vše jsme shledávali naprosto dostačujícím a neměli jsme dojem, že bychom strádali. Jako přepych jsme s sebou jednou měli gramofon na kliku, a k němu pět desek. V kuchyňce jsme měli pár hliníkových hrnců, bandasku na mlíko, každý měl svůj talíř a hrníček. Ke koupání postačil potok, rybník, koupaliště. Snila jsem o loďce - ale to už by bylo příliš. Měli jsme jen nafukovací kruhy a torpéda. Ostatní letní hosté neměli o mnoho víc, ale nikdo se chudý necítil. Za domem stály dva zděné záchody s žumpou a se zajímavými krystalky na stěnách, bílými a jemnými jak jinovatka. Náš táta, který všechno znal a věděl, nás poučil, že to je sanytr. Ten prý se tvoří na zdech chlévů a někdy záchodů a ve středověku se používal k výrobě střelného prachu. Po domech prý chodili sanejtrníci a sbírali ho.    

V Dolní Čermné byl ke koupání rybník, u něj písečný břeh a jedno léto jsme tam měli i velmi zábavný vor, stlučený z prken. Všechny nás unesl, jen jsme se nesměli seskupit k jedné straně, to se potom zvrátil a všichni jsme sklouzli - to ovšem bylo to nejzábavnější. Jednou jsme tak div neutopili malého Evženka, když jsme všichni i s ním, tentokrát nechtěně,  zahučeli do vody. Paní, která nás ze břehu pozorovala, to rozhořčeně žalovala mámě, ale máma jen mávla rukou, však ono se nic nestane. 
K rybníku chodí mnoho letních hostů, mezi nimi taky paní Holubářová s dcerou Evou. Já je neznám, ale děti Tesařovy se s Evou seznámily a velmi si ji oblíbily. "To je vaše sestřenice," říkají mi. "Jak to, vaše?" "No vás, Nešporat." "A vaše ne?" "Naše ne." Nechápu to. Jak může být jen naše? Cožpak je možné, že moje sestřenice není sestřenicí mých sestřenic?
Eva Holubářová vystudovala konzervatoř a provdala se za slavného flétnistu Zdeňka Bruderhanse. To byl syn doktora Bruderhanse, pozdějšího mámina kolegy. Pak prý emigrovali a žili v Austrálii.
Doktor Holubář měl ordinaci v Kyšperku, byl to náš příbuzný.Ale jak s ním byla spřízněná paní Holubářová s dcerou Evou, to vlastně nevím. Později, to už mi bylo kolem dvaceti, mi paní Holubářová dávala volňásky na koncerty soudobé hudby. "Ona je taky hezká, když se člověk zaposlouchá," říkala. Pracovala ve Svazu skladatelů jako sekretářka.

V Horní Čermné je ke koupání potok, i ten skýtá mnoho zábavy, jsou v něm pstruzi a dokonce i raci. Místní kluci umějí pstruha chytit do ruky, zlomit mu páteř a pyšně si ho nést domů k večeři. Malý Milda, vnouček paní Coufalové, byl nešťasný: "Taková malintá hodná hibicta, a voni ji zabili!"
Pokoušíme se potok trochu přehradit, aby vznikla hloubka a dalo se tu plavat. S Lídou Peškarovou jsme přinesly hrábě a lopaty, hloubíme dno, budujeme hráz, dokonce prkno jsme tam umístily, a máme ideu, že tu vznikne jezero. Pracujem pilně, ale výsledek je nevalný, jezero jaksi nevzniká. Na štěstí bude v Čermné  koupaliště, o kus výš se staví na potoce. Brzy bude v provozu. A vskutku jsme se dočkali, je to jen betonový bazén, nic moc, ale my děti jsme nadšeny. Pokládáme ho za vrchol luxusu.  Zatím je tu jen ten bazén, kabinky a oplocení budou později, a tak se chodíme koupat zadarmo. Mělká část pro děti a hluboká pro plavce jsou odděleny sloupky, mezi nimi jsou napnutá kovová lana. Na těch lanech a sloupcích se dá do nekonečna blbnout a hrát si. Je tu i skákací prkno a mnozí předvádějí své skokanské umění. Prkno taky není nic moc,  jen silná fošna, opřená o okraj bazénu a na břehu zatížená betonovým blokem. Ale nám připadá všechno úžasné. Chodíme se koupat každý den, v horku, kdy je koupaliště obležené rekreanty a místními dětmi, i za chladného počasí, kdy tu není ani noha. My s Janou si hrajem kolem sloupků, baví nás podplavávat lana. Už jsme zimou celé modré a jektají nám zuby, ale z vody vylézt nechceme. Anička s Malenou se snaží vypadat rozumně a dospěle, pohrdají naším dětským hraním, chovají se sportovně, učí se plavat kraul a skákat starťáka. Je-li jim zima, moudře vylezou z vody ven, sednou si na deku a učí se angličtinu. Je-li tu s námi Evženek, odmítá se koupat a na otázku, co do vody, odpovídá "ani krok ani skok". Zlobíme se na něj, že je rozmazlený, a máma i tety ho v tom podporují a navíc mu podstrkují čokoládičky, což nás zlobí ještě víc. Na koupaliště chodí i místní mládež, Lída Peškarová nám o každém vypráví, jak se jmenuje a odkud je, s místními kluky se ráda hádá, špičkují se a přes celé koupaliště na sebe pokřikují. Mezi  mládeží tu vynikají  bratři Korzusovi z Třešňovce - Herman, Gusta a Erich. Pokřikují na Lídu a ona na ně, šťastná, že je středem jejich i naší pozornosti. Hermanovi se líbí Anča (jak jinak, ta vždycky padne každému první do oka) a my ji kvůli tomu zlobíme.
Objevila se tu i Olinka Balcarová z Prahy, kdysi chodila s Janou do třídy a teď chodí se mnou do školy o rok níž. Zavzpomínáme na naše kantory, Olinka zná o nich pěknou průpovídku - Božena krát dvě plus Zdeněk, to jsou naše esa. "Jestlipak jsi jim poslala pohled?" "Ne." "Já taky ne." Balcarovi jsou evangelíci a je to poznat, jsou to lidé čímsi zvláštní, kultivovaní, nějak lepší. I později, když jsem se seznámila se zajímavým člověkem a jaksi jiným, duchovně zaměřeným, vyšlo najevo, že je evangelík.     
Balcarovi bydlí v nájmu ve zdejší vile Klotyldě, která byla před časem na prodej, Tesařovi se byli uvnitř podívat. Děti jí byly nadšeny, před každou postelí prý ležela kožišina, to bylo na celé vile to nejhezčí. Rodičům se také líbila, je to hezká secesní vilka, udržovaná, s pěknou zahradou, kterou protéká potok. Nakonec ji nekoupili. Táta uvažoval, že by prodal Spořilov a koupil něco v Čermné, ale s prodejem Spořilovského domku by to nebylo jednoduché, po Pepově emigraci zabavil oba domky stát - bez ohledu na to, že jeden patřil tátovi. Jsou tuhá padesátá léta. 

Cestou z koupaliště si s Lídou rády vyměňujeme kolo. To moje je takové parádní, eloxované, Lídě se líbí. Mně se zas líbí její, je takové vesnicky bytelné, černé, těžké, solidní, má i nosič a svítilnu s dynamem, přidělanou pumpičku, a hlavně je pánské. Cítím se hrdě, když zvládám jízdu na pánském kole. 

Balcarovi uspořádali výlet a pozvali nás. Měl být poučný i zábavný, už nevím kam se šlo, jen si vzpomínám, jak celou cestu pan Balcar vtipkoval a vymýšlel různé slovní hry. Třeba soutěž o to, kdo řekne největší lež. Snažili jsme se poctivě, fabulovali a lhali, a Jenda, vždycky blazeovaný a uštěpačný, suše prohodil: "Tohle je hrozně zajímavej vejlet." 

Na dovolenou sem přijela i jakási paní Hlavicová se dvěma syny a jedním synovcem. Jsou tu středem zájmu - paní Hlavicová je prý herečka, a jeden z jejích synů studuje herectví taky. Druhý je zpěvák. "Co ten jejich bratranec, ten je básník?" ptala jsem se uštěpačně. Prý ne, ten je jenom matematik. Brzy jsme se snimi seznámili, paní Hlavicová je stárnoucí krasavice, velice společenská, s každým se dá do řeči, hned ví co říct a o čem se bavit, je velmi milá a každého si získá. Našim rodičům líčila, jak si chtěli udělat s klukama opravdu klidnou dovolenou, v nějaké zapadlé vesničce, kde by nebylo nic než boží příroda, chdili by po pěšinkách mezi poli a klásky by jim klouzaly pod dlaněmi, poslouchali by ptačí zpěv a užívali si míru. Ale jen do té vesničky přijeli, už se jim ty klásky začaly zajídat a zatoužili po společenském životě. Když uviděla naši partu holek, zaradovala se že přecijen tak docela klid a nuda nebude a hned nám smluvila s jejími kluky společnou akci. Uděláme si táborák! A tak jsme se hned sešli, porazili soušku a v lomu u lesa, v útulném koutku, ze všech stran chráněném, ji nařezali a připravili pagodu. Večer jsme se tam sešli, táborák jsme podpálili, kluci přinesli kytaru, říkali jí "sladké dřevo" a jali se nás holky bavit. Zpívali, vyprávěli, předváděli se, tak trošku hrdí na svůj um a svoje herectví.. Nejaktivnější byl Miloš Hlavica, později se stal známým hercem, už teď uměl být duší společnosti, lehce namyšlenou. Ale jeho vyprávěnky i písničky jsme si dlouho pamatovali. Jeho bratr, který studoval zpěv, moc nezpíval - snad aby si nezkazil hlas. Jen občas udal tón a z výšin své geniality něco málo zanotoval. Přišla i Lída Peškarová a přinesla nám v tašce pár polínek do táboráku, snad že v lese není dost dřeva. Kluci se chechtali, ale vesele je přiložili. Seděli jsme kolem ohně skoro do svítání, s obdivem jsme zírali na Miloše, kolik zná písní, anekdot a vyprávěnek a jak je umí herecky přednést. Byla krásná noc, svítil měsíc, když jsme ztichli, slyšeli jsme od Verměřovic pískat a supat vlak. Po kraji ležela mlha a z ní vystupovaly vršky kopců, které vypadaly jako ostrovy v moři. Noc byla vlahá a my byli sladkobolně naladěni. Ale všechno proběhlo ve staromódní slušnosti, kluci se chovali k dámám rytířsky se vzornou noblesou.  Když jsme se vraceli domů, už svítalo, šli jsme husím pochodem a potichu jsme zpívali. Potkali jsme vyděšeného strýce Tesaře a tetu Mimu, jak nás jdou hledat a strachují se, co je s námi. "To snad ne!" Byli jsme uraženi a pohoršeni, ta hanba! Ti rodiče!

Je i mnoho jiných možností zábavy. S kopacím míčem hrajeme na louce volejbal. Mezi bidlo a zapíchnuté vidle napneme prádelní šňůru a už se pinká. Později jsme si půjčovali síť a chodili na hřiště u školy. Jezdíme po okolí na kolech. Dvakrát týdně se dá jít do biografu. A také vášnivě čtem. 
Ráno po snídani musíme povinně zamést pokoj. Proč? divím se. Nějaký prach či špína mě nevzrušují. Pak  poberem deky, koupací pláště a knihy a jdem se uložit nedaleko  Vogelovic domu pod břízu, do bývalé cihelny. Ta už dávno nefuguje. Zbyla tu zastřešená a napůl sesutá kůlna s prastarým cihlářským náčiním, hromada  dřevěných forem na cihly, jakýsi komín, veliký železný setrvačník a zejména příjemný terasovitý terén. S Janou jsme si podepřely střechu boudy, z forem jsme si udělaly stolek a židličky a radovaly jsme se, že se máme kde schovat před deštěm. Ale příjemnější bylo ležet venku na terasách a rovinkách, vzniklých těžbou hlíny, teď už zarostlých trávou. Chodíme sem jen my holky, kluci si jezdí na kole po výletech.  Nejdřív jsme si zacvičily, pak jsme se oddaly různým činnostem. Cílevědomá Malena se rozhodla naučit se přes prázdniny deskriptivu a Anička jí dávala denně lekci. Já jsem si vytkla za cíl kreslení, kreslila jsem buď krajiny a místní chalupy, a nebo ležící holky, které dostaly příkaz nehýbat se a reptaly, že modelkám se platí. Chodila jsem taky malovat po okolí. Jana s Ivanou hrály karty, jindy si zas Jana vytkla za cíl učit Ivanu anglicky. Ivana se vzpouzela, zlobila, s rozkoší demonstrovala, jak nic neumí. Jak se řekne "paní"? "Lodička!" Jana přečetla text a Ivana ho měla číst po ní. Když jí Jana vytkla chyby, začala ji Ivana lechtat a štípat. Jana požadovala, abych zapisovala tresty. "Zapiš : jednu facku za to, že se neříká sejra, ale sir!" Za chvíli zase : "Zapiš dvě facky za to, že při hodině válí sudy. Jeden pohlavek za to, že dělá učitelce sedm špásů." Ivana si má zapsat slovíčka, ale místo toho se pošklebuje a kreslí do učebnice obrázky. Celý titulní list je pokreslen a kresby se šíří i na další stránky. Je to vesměs Jana v karikatuře.  Po lekci se měla konat exekuce, ale Ivana bystře utekla. S Janou ji honíme a vzbudí to bujaré veselí všech zúčastněných. Ovšem naší hlavní činností pod břízou, které jsme se oddávaly přímo náruživě,  bylo čtení. Hltaly jsme Dickense, všechny jeho mnohadílné romány, dohadovaly se která z nás má který díl, kdy ho dočte a která je po ní na řadě. Postavy z románů ožívaly mezi námi. Žili jsme potom všichni starou Anglií, různé lidi jsme nazývali podle toho, koho z Dickensových románů připomínali.        
S Janou jsme se jednoho dne rozhodly, že napíšem román ve stylu dívčích románků od Hüttlové. Ležíme pod břízou, sepisujem a chechtáme se. Myslím, že jsme se nedostaly ani přes první kapitolu, ale pobavily jsme se náramně. Nebo napodobujem hovory paní radových. Pan rada s paní radovou jsou doznívající typy, přeživší z minulých časů. Jejich slávě už bylo odzvoněno, ale trochu důstojnosti jim ještě zbylo. Pan rada s paní radovou jsou starší manželé, solidnost sama, přijíždějí na dovolenou na malé město, ubytují se v penzionku nebo v podkroví vilky starší spořádané vdovy. Pan rada je žoviální, podsaditý, má kulaté bříško a kulatou pleš, pod nosem bílý kartáček, vypadá blahobytně, má veselý dobromyslný úsměv, pod nosem kartáček vousů. Žertuje s cizími dětmi a v hospodě hrává po obědě kulečník. Nosí krátké kalhoty a bytelnou hůl, snaží se vypadat sportovně. Paní radová je žena v domácnosti, jejím životním posláním je pečovat o pana radu, dbá na to aby zdravě jedl, nebyl moc na slunci, nepřetěžoval se a vůbec se šetřil. Pan rada nosí sice na pleši kapesník s uzlíky v rozích, ale přílišné slunění mu není zdravé. Neměl by jíst těžká jídla a měl by být na sebe opatrný. Oba chodí po procházkách, někdy si říkají "cukrouši" a "pusino" ale vášní už nehoří, jejich vztah je solidní tak jako celý jejich život. Pan rada má svou vycházkovou hůl vyzdobenou plechovými štítky a je sám se sebou velmi spokojen. Paní radová připomíná šedou myšku, nemá žádné záliby ani touhy, na dovolenou si vzala starší šaty které jsou ještě celkem pěkné, k nim nosí polobotky jako náznak sportovního oblečení, někdy  deštník místo slunečníku, a dbá jen na to, aby její muž neofoukl nebo naopak se nepřehřál. V restauraci si pan rada dává po obědě pivo a vyžádá si do něj ohřívač, paní radová přísně zkoumá velikost porcí a při setkání s jinou paní radovou si na dlani kreslí ovály, jimiž znázorňují, jak veliké kde dávají plátky masa. U vody sedávají na dece, popíjejí čaj z termosky a spořádaně jedí obložené chleby, zde je paní radová nejsměšnější, plavky obvykle nemá, sedí v kombiné což pokládá za přiměřený koupací oblek, a její koupání spočívá v tom, že se na břehu shýbne k vodě, nabírá vodu do dlaní a přejíždí jimi po pažích k ramenům. Plavat obvykle neumí, a pokud ano, proslavila svůj stav tím, že dala název plaveckému stylu. V šátku, nad čelem zavázaném na uzel,  aby si nenamočila trvalou, trčí kolmo z vody s bradou vztyčenou, trochu štítivě a trochu rozvážně, a dělá opatrná tempa."Plaveš paní radovou", posmíváme se sobě navzájem, když některá z nás holek příliš vystrkuje bradu nad vodu a chová se nesportovně, opatrně a směšně. Pan rada obvykle plave znak, nohama dělá žabí tempa, usmívá se a jeho bříško ční z vody.

Pod břízou pak rozvíjíme své umění karikovat tyto dámy a hovořit v jejich duchu o velikosti plátků masa a o tom jak jejich manželovi v té které restauraci chutnalo, jak se včera byli projít až do sousední vesnice, jak levně si tentokrát pronajali pokoj a jak všecko dělají rozumně a správně. Jana je nedostižná ve svém komediantském umu. 

Páni radové vymírali, později je nahradili soudruzi náměstci, ti už byli o něco atletičtější, nosili hranaté brýle se širokýma postranníma nožičkama, bílé košile a kravaty, a cítili se být stejně důležití, jen už nebyli tak žoviální a jejich ženy už bývaly zaměstnané.  

Za Aničkou přijela její spolužačka, Jana Jirčíková, pozvala ji teta Mima, Jana byla sirotek a neměla kam jet. Žila u strýčka, ten se proslavil tím, že v době říjnové revoluce pobýval v Rusku a znal Lenina. Vyjadřoval se o něm, že to byl lump a tlučhuba. Jana byla vděčná za skromné bydlo, které jsme jí nabídli, a byla velmi hodná. Čítávala Evženkovi pohádky a potom si s ním o nich povídala. "Ten nebyl hodnej, viď!" vysvětlovala jakousi zápornou postavu. Plánovala jsem si, že až budu mít děti, takhle nějak je budu vychovávat. Vlídně a moudře. 

Horní Peškarovi měli tři děti, mentálně retardovaného Láďu, bystrou a čipernou Lídu, oba v našem věku, a roční Věrušku (po letech provdanou za pana Macháčka). Ládík se stále jen klátil sem tam po domě a něco huhlal. Lída za to měla bystrosti na rozdávání, všecko dění ji zajímalo, s každým se hned dala do řeči.Byla naše vrstevnice a kamarádila s námi, zasvěcovala nás do čermenského dění, věděla vždy první co se kde šustlo, chodila nám oznámit co přivezli do Jednoty k Matějkům, stále hýřila zprávami o všemožných novinkách. Skoro pořád opatrovala malou Věrušku, všude ji nosila s sebou, chovala se jak dospělá matka. Stále jen vymýšlela, jak jí udělat radost. (Když na podzim přijela Lída na pár dnů do Prahy, nezajímala se o nic, než co přivézt Věře, a když jako dospělá začala vydělávat, měla se Věrka jak princezna, Lída jí za první výplatu koupila kolo, a potom nakupovala co jí plat stačil - lyže, parádu, gramofon...)   
Roku 1952 jsme byli v Čermné první rok a bydleli jsme u horních Peškarů, Tesařovi u Vogelů. Ráno nás budil Evženek a chtěl si hrát, a pokud nás nevzbudil on, byl to nějaký traktor jedoucí pod oknem. Ta blízkost silnice rodičům vadila, z Prahy jsme na něco podobného nebyli zvyklí. Ráno jsem si chvíli četla v posteli, ale pak přišla na návštěvu Lída s malou Věruškou, posadila ji na zem a půjčila jí nějakou Evženkovu hračku, což on nestrpěl a začal se o ni s Věruškou tahat. Lída si zatím se zájmem prohlížela naše věci, jednu po druhé brala do ruky, zkoušela si moje boty a chtěla si půjčit Boxtengor, ale to jsem nechtěla zas já. Sdělovala, že do Jednoty k Matějkům přivezli kedlubny a ryngle, kilo za tři koruny. Tak jsem se musela oblíct a jít stát frontu do Jednoty. V Horní Čermné to byl jediný obchod a měli tam všechno - potraviny, krmítka pro kuřata, brousky na kosu v plechovém pouzdře, balicí papír, drátěné pletivo... Mladá paní Matějková obsluhuje s úsměvem, babky jí tykají, asi ji pamatují jak malou holku. "Eště mi dej ale kilo těch rajčat, nejsou měkký? A cukr, ale pět kilo, budem zavařovat, máme letos hodně hrušek. Copak dělá Šébrlová - ani se neukáže. Nojo, eště chleba, půlka bude stačit, eště ho kus máme. Mucholapku máš? Jaký sou ty ryngle, nejsou kyselý? Tak mi jich dej ale půl kila..." Nákup je společenská událost, u každé položky je třeba vysvětlit, k čemu ji dotyčná potřebuje, při tom se proberou novinky. Nikdo není netrpělivý, fronta se zájmem vyposlechne, co zákaznice nakupuje a proč.    

Lída mě vzala "na strop" - na půdu, provést mě po svém panství. Bylo možno udělat si tu pokojíček v hromadě sena a odtud z úkrytu pozorovat kočku s kotětem. Taky se dalo hrát si tu v hromadě pilin, házet je po sobě, zakopávat se do nich, nebo do nich skákat z horního trámu. Zavedla jsem sem i Janu a Ivanu. Hraním v pilinách jsme byly nadšeny. Stále a stále nové možnosti zábavy. Nevím, jak moc byli nadšeni domácí Peškarovi, když jsme v jejich domě stále něco vyváděli - ale neříkali nic. Jen když jsme pracně nahrnuly s holkama hromadu pilin ke komínu aby se nám do nich líp skákalo, nařídili nám zase je honem odhrnout. Proč, divila jsem se. Prý aby nechytly. 

V domě u Peškarů měl na doživotí vyhrazen pokoj k užívání Jarka Kalousek, blázen.
Peškarovi koupili dům od jeho příbuzných s tím, že se o něj postarají. Jarka byl tichý, neškodný, zdržoval se ponejvíce ve svém pokojíku, občas vyšel na dvorek, něco si pro sebe povídal, přešlapoval a konal záhadné, stále se opakující pohyby. Nás děti velmi zajímal, pro nás byl senzací. Lída ho pokládala za část svého majetku a za atrakci, kterou se mohla před námi velmi blýsknout. 
"Pojďte, ukážu vám Jarku, chcete?" Abychom nechtěli. Lída nás vedla do jeho pokojíku,  zatuchlého a nevětraného, a hlasem, jakým se volá do lesa kvůli ozvěně, na něj bodře houkla: "Ahoj Jarko!" Jarka s vylekanýma a prázdnýma očima poplašeně a nepřítomně hleděl před sebe. "Tak co, neumíš pozdravit?" Jarka s týmž vytřeštěným pohledem huhlal někam směrem do kouta: "Ahoj, ahoj." A Lída rozverně: "Jak se máš?" "Dobře, dobře." "A kdy se budeš ženit?" "Za rok, za dva - za rok, za dva." "A koho si budeš brát?" "Za ro za dva si tě vemu - za rok za dva si tě vemu." "Ha ha, tak ty si mě vemeš?" "Za rok za dva, za rok za dva." Připadalo nám, že je to náramná legrace. "Tady jsem ti přinesla papír, něco nám nakresli!" Lída před tím koupila za tím účelem u Matějků arch balicího papíru. Přinesla i tužku, Jarka si sedl ke stolu a začal pokrývat papír podivuhodnými ornamenty a zvláštními kresbami postav. To jsme s údivem ocenili. Nakonec se ozdobně podepsal a napsal datum - a světe div se, správné. Jak to ten blázen věděl, kolikátého je?
Rodiče s našimi návštěvami u Jarky velmi nesouhlasili a zakázali je. Táta nám mírně a smutně vysvětlil, že blázen není k smíchu, že je to lidská tragédie. Před svou nemocí prý  býval Jarka velmi schopný a nadaný člověk. Pan Peškar vyprávěl, jak si ho všichni vážili, že byl vzdělaný a měl i vůdčí list - v té době to bylo něco. Potom prý ho kousl připínák. Dostal horečku, uzdravil se, ale když jednou kamsi odcházel, vrátil se pro bílé rukavičky - a to byla první známka pomatení. Potom to šlo ráz na ráz - Jarka se zbláznil. Je hodný, klidný, ale nesmí ho nikdo vyprovokovat, hlavně děti - a to ony rády. Proto Jarku příliš nepouštějí ven. Ale sem tam si do lesa vyjde. Pak jsme se ho začali bát - co když ho potkáme a on začne zuřit? Raději jsme se mu vyhýbali. 

V Dolní Čermné byl trh. Obhlížíme boudy prodejců, měli bychom si něco koupit - ale co? Všechno zboží je jaksi nudné, druhořadé a zbytečné. Vesnické babky ho sice lačně zkoumají, třou látku mezi dvěma prsty a dumají, zda si ho mohou dovolit, ale ani ony nejsou uchváceny. Víc než stánky zajímá nás pódium, kde vystupují klauni, "Veselá trojka". Tři šašci baví obecenstvo nejapnými vtipy, které mne plní obdivem a o nichž Anička s pohrdáním řekla, že jsou pitomé. "...von byl nedonošenej a voni ho eště tři tejdny dopejkali v troubě! Bu-haha, bu-haha!" Obecenstvo se vděčně chechtá a já se vypínám na špičky a lačně napínám uši, aby mi nic neuniklo.
V místní škole bylo promítání pro děti. Nezbytný "Vánoční sen" od Týrlové a "Svatba v Korálovém moři" Bratří v triku, filmy které nikdy na žádném promítání nechybí. Československý animovaný film je teprve v začátcích.

Anička  ustaraně dohlížela na matku, aby byla upravená. Teta Mima milovala své staré šaty a odmítala do Čermné jezdit v nových, na které nebyla dosud zvyklá. Zejména ale odmítala odložit prastarý klobouk z časů, kdy se nosívaly klobouky dlouhé, úzké, podle nás dětí převelice směšné, téměř zakrývající obličej.( Jak v tom tenkrát mohli chodit! To jim nebylo hanba, nosit něco tak legračního?) Máma se našemu posměchu shovívavě usmívala, asi si myslela "...jen počkejte...", teta tvrdošíjně oblékala prastarou módu a nehodlala se jí vzdát pravíc, že je to oblečení zcela dostačující a jí je v něm pohodlně. Všechny holky se za klobouk stydí, ale teta se svojí bohorovnou paličatostí trvá na tom, že bude nosit co sama uzná za vhodné. Při těchto střetech, nejen co se klobouku týkalo, říkával strýc Tesař pobaveně, s klidem a rezignací: "Proč se hádáte, já se vám divím. To nevíte, že si panička nikdy nic nedá rozmluvit a udělá si vždycky jen to, co bude sama chtít?"  Stejně tak dětem Tesařovým vadily "farářské tašky", které teta tvrdě prosazovala,  za ty se také všichni styděli a odmítali se k nim hlásit, natož je nést. Byly atributem lidí směšných, tlustých a staromódních. Až později, v šedesátých letech, bývaly mezi mládeží vyhledávané coby módní výstřelek.
My holky jsme rády nosily krátké trenýrky a trička, občas k pohoršení místních starších lidí. Dědeček Pecháček se velmi zlobil a pokřikoval na nás "naháči", což nás bavilo a rády jsme se kolem jeho chalupy procházely co nejspořeji oblečené.  
Dědeček Pecháček vyráběl z překližky povětrnostní domečky, my i Tesařovi jsme si koupili  taky jeden. Moc vkusné nebyly, spíš přebarvené, a ani příliš spolehlivé, ale obdivovali jsme je, i když ukazovaly počasí dosti záhadně. Přesto, že udělal kšeft,  nás dědeček Pecháček rád neměl, my holky jsme provokovaly nedostatečným oblečením a dokonce jsme si před jeho chalupou naschvál svlíkly trika a byly jen v opalovačkách. To ho zlobilo, stejně jako když jsme ho s přehnanou úctou zdravily. "Neříká se dobrý den, říká se dej pánbu dobrý den," napomínal nás. "Tak mu příště řekneme dej pánbu práci čest," navrhovala Jana, a hned to správně s vesnicky-ochotnickou intonací předvedla, tak jako když kýčovitě hraje špatná herečka. Obdivovaly jsme její výkon a snažily se ho napodobit, ale žádná z nás to neuměla. Janin komediální talent byl všemi obdivován, Anička ji nabádala, ať ho nenechá ležet ladem. Později Jana svým projevem velmi připomínala herečku Jiřinu Bohdalovou z mladých let - měla stejně šibalský pohled a způsob řeči. Když jsme Bohdalku viděli na plátně, nemohli jsme nevzpomenout na Janu. Janu jsme lámali, ať se stane herečkou, ale ta jaksi nedbala a v dospělosti zvolila dráhu matematickou. 

Měl-li někdo přijít k úrazu, byla to vždycky Jana. Ještě když jezdívali na prázdniny do Petrkova k Havlíčkovu Brodu, k babičce Tesařové, přijela odtamtud se zlomenou klíční kostí, protože na ni spadla vrata.  
Jana jaksi nezaslouženě přitahovala průšvihy, nebyla o nic víc nešikovná než druzí a nijak neriskovala, přesto to byla vždycky ona, kdo cosi slíznul. Při skákání do pilin na půdě se praštila do hlavy o trám, při sjíždění serpentým cestou ze Suchého vrchu sebou řízla a zle si odřela nohu. Když jsme čistili dno potoka, šlápla na střep a rozřízla si chodidlo. Zato Pavel Klener měl vždy sklony riskovat a vyvádět nebezpečné kousky, a většinou vyváznul bez úhony. Jen občas se mu něco nevydařilo, třeba když vezl Malenu na rámu kola a odvážně se chystal přejet potok po můstku vytvořeném jen ze dvou klád. Samozřejmě zahučeli do potoka, na štěstí se jim nic nestalo. Jana neriskovala a vylomeniny ji nelákaly, přesto všechny úrazy obvykle vylízala ona.  

V neděli se sborem chodívalo do kostela. To jsme se my holky oblékly slušně, vzaly jsme si každá svoji pestrou sukni a k ní bílou blůzu. Mše se sloužila střídavě buď v kostele v Dolní Čermné, nebo na Mariánské Hoře. To byl kostelík na kopci uprostřed lesů, šlo se tam krásnou procházkou po polích a pak lesem, kde rostly zvláštní hříbky s červenavou hlavou. Strejcové do modra vyholení, trochu nesví v parádních černých oblecích, babky v  černých sukních se živůtkem, s nedělními hedvábnými šátky. Zpívaly nakřáplými hlasy známé mariánské písně. Bylo třeba přetrpět kázání, které nás z duše nudilo a které jsem nikdy nevnímala. Ale ty dýchavičné varhany a teskně mečivý zpěv mariánských písní jsem mívala ráda, bylo v nich cosi útěšného a jakási životní jistota. Nebylo třeba přemýšlet či hloubat o víře a mučit se pochybnostmi, stačilo jen pobožně mečet a člověk měl spásu duše zajištěnou. 
V kostele na Mariánské Hoře objevil táta krásný starý lidový obraz - na památku zázračného zachránění sedláka, který spadl pod kola naložené fůry a Panna Maria ji zastavila vztažením ruky. Všude, kamkoli jsme přijeli, objevil hned táta něco zajímavého, u každého místa znal jeho pamětihodnosti a hned nám je ukázal.  
Horní Čermná byla evangelická a Dolní Čermná katolická. Boj mezi oběma vírami tu stále dozníval. Když si vzal katolík evangeličku nebo naopak, hledělo se na ně přísně. Sem tam se objevil projev dávné nevraživosti, ale nové starosti a společný nepřítel - komunisti, dávali pozvolna zapomenout na staré spory.  
Po mši se babky rozešly po hřbitově, ozdobily své hroby kyticí čerstvých jiřin, zalily, ometly, a pospíchaly domů chystat nedělní oběd. My jsme chodívali na obědy na Letnou, do restaurace pana Jandy. Měl početnou rodinu a všechny jeho děti tu pracovaly. Pan Janda se vyznačoval tím, že říkal "naschle-", prý tím šetří čas. Scházeli se tu letní hosté, každá rodina tu měla svůj stůl. Nám se podařilo obsadit si prominentní místo v útulném vyvýšeném arkýři. Vařilo se tu vždy jen jedno jídlo a stálo vždycky stejně. V pátek bývaly buchty a v neděli řízek s bramborem a okurkovým salátem. Tučné kousky jsme strkali do talíře strýčkovi, on si v tučném liboval, a teta se zlobila, že to jsou hřebíčky do rakve. "Na, tati, tady máš hřebíček!"  Chutnalo nám vždycky, bylo to příjemné, sednout si k hotovému obědu, ať už nám vyhládlo po koupání  nebo po mši. Máma s tetou reptaly, že takto přijdou obědy draho a že příští rok budou určitě vařit samy, jídlo tak přijde levněji, bude zdravější a ony to budou dělat rády. Tvrdily, že jídlo v restauracích je kořeněné, polévka plná pepře, maso tučné a zelenina ne dost čerstvá. Se sklonem k sebeobětování a masochismu prohlašovaly, že je vaření bude těšit. Táta se strýčkem byli rozhodně pro restauraci - aby si matky odpočinuly. Takže některá léta se chodilo na Letnou a jiné roky se vařilo doma, s potížema, klopotným sháněním, čekáním ve frontách u řezníka (maso bylo jednou týdně a dávali jen půl kila - obvykle šlachovité a lojovité hovězí - "kousek uvařím na polívku, kousek udusím," libovala si nad ním máma,) i ve frontách v konzumu u Matějků. Muselo se chodit do lesa na dříví a na šišky, topit v problematických kamnech, mýt nádobí za složitých podmínek. A možná se ani moc peněz neušetřilo. Ale i to vaření doma mělo svou poezii. Večer se u Tesřů na kamínkách dělal puding, trvalo to nekonečně dlouho, než se mlíko začalo vařit, nesmělo se přestat míchat, ale potom ta dobrota. "Už to houštne," radoval se strýček, a všichni se těšili na tu lahodu. 
Od Vogelovic stavení k Mariánské hoře se táhla řada kopečků, na vršku každého byl lesík. Jednomu z nich se říkalo Amerika, nevěděli jsme přesně kterému, a tak jsme jim říkali všem "američka". "Skočte do američky pro pár šišek," žádaly naše matky, když chtěly vařit, a nebo "Zajděte do američky pro trochu borůvek, upečem koláč!" Trhání borůvek nás nebavilo, ale když potom zadělaly matky na koláče, na vypůjčené plechy rozložily těsto a hustě ho pokryly borůvkama, a když jsme si donesli koláče k pekaři Duškovi, aby nám je upekl společně s rohlíkama, to bylo radosti. Čekaly jsme, než se dopečou a hrály jsme si zatím na dvoře se štěňaty, kterým pekařovic holky říkaly "pesata". Evženek jim zas říkal "sudánci" protože kdesi slyšel o psovi Sudanovi a myslel, že se tak musí jmenovat každý pes. Ještě horké plechy jsme pak nesly my holky domů, držely jsme je mezi sebou v chňapkách, tvořily jsme jakýsi vláček. "Nojo, Malena, ta to zas vyžrala, jde na kraji."

Jenda si rád z kdekoho ironicky utahoval, hodně i z tety Mimy, napodoboval ji, stále vymýšlel, čím ji pozlobit. Ani svým sestrám neudělal nic dobrého, nejvíc od něj zakusila Jana. Přesto se Jenda hřál na výsluní privilegovaného místa, jaksi mu všechno procházelo, přecijen to byl jediný tetin syn a pro holky obdivovaný starší bratr. 
Sbírali jsme ostružiny a Jedna donekonečna opakoval rozšafným tónem: "Ty černé jsou sladké, že!" Napodoboval přihlouplé nány, které nevědí o čem se bavit, a v domnění že jsou moudré opakují známé pravdy. Když už se mi zdálo, že je toho příliš, dodala jsem: "Tady někomu přeskočilo, že!" "A komu?" ptala se výhružně Malena, ochotná hádat se za Jendu. "No, tomu kdo furt opakuje ŽE!" "To jsi teda taky ty," hájila bratra Malena. "Jak to - já to řekla jen jednou." Ale všeobecné sympatie byly na Jendově straně. Ať jenda tropil co chtěl, nakonec se mu všecko odpouštělo a všecko mu procházelo. To až na stará kolena se Jenda se sestrami rozešel ve zlém. 

V američkách se prý nesmělo brát dříví ani šišky - jednou nás tam chytla jakási babka a vynadala  nám, že les je její a my tam nemáme co pohledávat. Jak moc to byla pravda nevím a byla-li v právu to jsme taky nevěděli, ale raději jsme se klidili. Jen Malena si troufla oponovat, Lída byla Maleninou prostořekostí nadšená a radostně ji tetě Mimě tlumočila. "Já vím, Malena ta je vždycky drzá," zlobila se teta. Malena nebyla tetin oblíbenec. Vyčítala jí, že je sobíš a že vždycky kouká jen na svůj prospěch. Teta si považovala Aničky, jako ostatně všichni lidé kolem, Anička byla rozumná, vždycky znala meze, kam až lze zajít a odhadla hranici, kterou už nelze překročit. Když jsme se my ostatní předháněli v pitomostech, Anička se nezúčastnila. Já jsem se vždycky mileráda nejen nechala k nějaké blbosti přemluvit, ale ještě jsem ji hnala ad absurdum. Jana bývala enfant-terrible taky, Ivana byla ještě dost malá na to, aby měla rozum. Malena se v skrytu duše obdivovala Aničce a toužila se hřát na výsluní všeobecného uznání někde v jejím sousedství, ale současně jí ďáblík našeptával, aby byla drzá, aby škádlila Broka, aby tu a tam vyvedla lumpárnu a nehlásila se k ní.   

Dvakrát týdně hrálo v Dolní Čermné kino, ve čtvrtek a v neděli, jeden film vždycky dvakrát. Občas jsme se my holky do kina vydaly. Strýc Tesař se zlobil, nač musíme vidět kdejaký film, on že byl v biografu poprvé až když mu bylo osmnáct, a nic mu nechybělo. Nepovažoval chození do kina za přínosné, i naše babičky ho mívaly za zábavu pokleslou a podezřelou, ale Anička hájila filmové umění jako nedílnou součást kultury a cítila by se ochuzena, kdyby některý ze slavných filmů neznala. A my ostatní holky po ní. 
Promítá se v hostinci, sál někdy slouží jako taneční parket a jindy jako hlediště. Ve starých mašinách se trhá film, vždycky v nějakém zásadním místě, náhle se nečekaně rozsvítí, děj je narušen nějakou zvláštní náhodou vždycky v nějakém stěžejním okamžiku, nejnapínavějším nebo nejdojemnějším. Spatříme svoje obličeje - buď rozesmáté nebo vyděšené nebo ubrečené. Po chvíli promítání pokračuje, ale kus dějě chybí, ten přetržený záběr je pryč. Promítání je zakončeno starodávným diapozitivem, je to obrázek tlustého manželského páru, v nočních čepcích a  s lucernou, kterak se odebírá do ložnice a pod tím nápis DOBROU NOC. Po představení jsme pak museli domů pěšky, nejel už žádný autobus. Cesta po noční silnici je plná poezie, je vidět jen silnice před námi a černé siluety stromů. Horečně debatujem a rozebíráme film.  
Když jsme šly do biografu jen my holky, měla teta starost, že nás někdo přepadne. Vymyslely jsme tedy, že budem nosit pytlík se solí a pepřem, abychom ho útočníkovi vrhly do očí, a myslím, že jsme si vskutku cosi na ten způsob braly, ale nepoužily jsme ho nikdy. 

Když pršelo a museli jsme jít do lesa na dříví a na šišky, oblékaly jsme se s holkama do starých pršiplášťů, natržených pláštěněk a tuhých nepromokavých kabátů, ještě od UNRRY. K tomu takzvané lakýrky - podivné gumové boty, lesklé a černé, ve tvaru špičatých polobotek, které se vskutku nehodily nikam než za deště do lesa. Někomu je to velké a někomu zas malé, jedna přes druhou bědujem, jak příšerně vypadáme, ale nakonec jdem. "Támhle jde jakýsi mladý muž - Male, nechceš ho okouzlit?" pošklebuje se Anča. "Sundej si aspoň tu kapucu!" "Okouzluj si ho sama," zlobí se Malena. Mladý muž, pokud tu vůbec jaký byl na dohled, se o nás ani dost málo nezajímá. Naše skupina vypadá beznadějně, zbědovaně, zmokle a bezprizorně. Nasbíráme mokré šišky a celé zablácené a promoklé se vracíme. Doma se teta pokouší mokrýma šiškama trochu zavlažit, rozvěsíme svoje mokré mundury a vlezem si na postele, hrát mariáš. 

Každoročně konáme pouť na Hůru. Hůra je kopec mezi Čermnou a Letohradem, kde je zázračná studánka, zázračný mariánský obraz a křížová cesta. Táta říká, že zázračné studánky většinou bývají radioaktivní a proto opravdu mírně léčí, aspoň teoreticky.  V prudkém svahu je do terénu pod svatým obrazem  zahloubená malá rovinka, na ní dřevěný stůl a lavice. Kolem hustý les a chládek i za vedra. Scházíme se tu s tetou Mářou a babičkou, matky vybalí svačiny, je nás tolik, že se stěží vejdem ke stolu. Nad prudkým, téměř kolmým srázem, je dřevěné zábradlí, a kdo se nevejde ke stolu, sedne si na něj. Jednou jsme se tak usadily - Malena, Jana, Ivana a já, což se mi náhle zdálo jaksi příliš. "Teda jestli to pod váma praskne - " pronesla jsem a raději jsem se zvedla. Ani jsem to nedořekla a rup - klandr vskutku prasknul a holky se řítily ze srázu dolů. Malena se v poslední chvíli zachytla, ale Jana s Ivanou se kulily v nefalšovaných kotrmelcích - ještě a ještě - ne a ne se zastavit, udělaly jich každá asi sedm, jak jsme potom odhadli. Nakonec zůstaly ležet s nohama za hlavou, zabořené do hlíny a listí, překvapením a leknutím chvíli bez hnutí. Když se vzpamatovaly, nevěděly, nemají-li brečet, ale protože jsme se všichni nakonec rozesmáli, začaly se smát taky a škrábat se nahoru.
Dlouho jsme pak měli o čem mluvit a Jana s Ivanou jedna přes druhou líčily své pocity. Pouť byla zakončená společným modlením, kterého jsme se všichni báli - babička Roháčová se modlila hlasitě a tak procítěně, až nás to neodolatelně nutilo k smíchu, za což nám teta Mářa byla nakonec nucena napohlavkovat.

Strýc Tesař byl odborník houbař a uměl houby najít i tehdy, když žádné nerostly. Náš táta zase s opatrností sobě vlastní uznával jen houby notoricky známé a uměl dodat mnoho příběhů o tom, jak se lidé otrávili zaručeně jedlými houbami. Měl dokonce i jednu vědeckou studii na to téma - "Případ otravy muchomůrkou panterovou" - který štěstí skončil jen halucinacemi. My ostatní jsme chodili na houby rádi, jen já jsem měla jakýsi mindrák, že jsem nikdy žádnou nenašla. Jednou jsme také šli, v tašce se nesli naši maňásci, všichni už našli mnoho hub, jen já pořád nic. Velice jsem se za tuto nedostatečnost styděla a už se to nedalo vydržet, začala jsem brečet. A v tom z tašky, kterou nesla Jana, volala moje Míca : "Pani Kašpárková, támhle je hříbek, a našla ho moje máma!"  Tak už jsem i já měla svoji houbu, skrze Micinku, oživenou od Jany. 

Venkov zažíval v padesátých letech zlé časy. Zakládala se Jednotná zemědělská družstva, násilím a proti vůli lidí. Sedláci vstupovali do družstev nedobrovolně, ze strachu, z přinucení. Našli se i tací, kteří měli odvahu vzdorovat. Zákony jim házely klacky pod nohy jak mohly. Neměli zdravotní pojištění, měli nedostačující potravinové lístky, děti třeba neměly na lístkách čokoládu. Jednomu z nich jacísi snaživci s požehnáním oficiálních míst  počmárali štětkou a barvou celé stavení hanlivými nápisy. Jeden takto znetvořený dům stál na kopci a křičel do kraje jak ztělesněné zoufalství. Svědek marného a předem prohraného boje, pomník lidské zloby.  
Kdykoliv jsme se dali s kýmkoliv z vesnice do řeči, slyšeli jsme nářky na družstvo. Svět se ještě nevzpamatoval z války - a už tu byla nová pohroma. Odevšad útočila a křičela propaganda, na všech myslitelných místech byly vylepeny plakáty, napříč silnice visely transparenty, silnice byla pojednaná nápisy, nastříkanými přes šablonu. Na každé veřejné budově propagační skříňka. Všude hesla, hesla, hesla. Časem se všude budovaly "opičí dráhy", leckdy velmi nákladné. Stály všude, na náměstích, u křižovatek, kdekoliv bylo místo. Na betonových základech byly mohutné konstrukce z trubek a latí, různě potažené plátnem, na nich vyvedena hesla, někde fotografie úderníků, všude kolem rudé vlajky, pěticípé hvězdy a umělé karafiáty. Nikdo už nebral tato monstra na vědomí, jen cizinci se nad nimi pozastavovali a děti slabikovaly nápisy. Na plakátech obrazy rozjásaných tváří, odevšad křičel jen blahobyt, blahobyt. A pod tím vším bída, nedostatek, chudoba faktická i chudoba ducha.
Místní rozhlas hlásil, že kdokoliv by našel protistátní leták, má ho jít odevzdat na Národní výbor. Najít tak leták! Musí to být něco úžasného. Jenomže nikdy nevíš, kdo ho na tebe nastražil a teď tě odněkud pozoruje. Sebereš ho? Půjdeš ho odevzdat? Může tě udat. Toužím vidět leták, ale bojím se ho. Pan Vogel nějaké našel, a teď posílá vnoučata, aby je odevzdaly. Není komunista, ale strach má jako ho mají všichni. Pak našla leták i Malena! Všichni ho chcem vidět, je to něco úžasného. Vypadá jako papírová koruna nové měny, z jedné strany chybí kousek potisku a je tam nápis HLADOVÁ KORUNA. A u toho štvavý protistátní text. Jak skvělé! "Co uděláš, půjdeš ji odevzdat?" "Ani mě to nenapadne, schovám si ji," řekla hrdě Malena. Je statečná. Ale jsem i trochu zklamaná. Tohle nám má pomoct? 

Jak vlastně na nás v Čermné pohlíželi místní lidé? Někteří s úctou - byli jsme z Prahy. Mnozí tak trochu pohrdavě - nojo, ti Pražáci, co ti vědí o těžkém životě... Ale nepřátelství nám najevo nedávali, koneckonců jsme pro ně znamenali finanční přilepšení.
Tenkrát to jaksi bylo něco - být z Prahy. Lidé mnoho necestovali, do ciziny vůbec, a po republice taky mnoho ne. Vzpomínám si, jak když jsme byly se spolužačkama na praxi v továrně v Semilech, (psal se rok 1956) požívaly jsme u místní mládeže velikou úctu - to jsou holky z Prahy! Nic pozoruhodného jsem na tom neshledávala - jsme z Prahy, no a co? Každý je odněkud. Ne tak místní kluci, ti přímo hořeli zájmem, na tancovačce nás obstoupili. Aby se nezdáli někomu provinční, lehce přestřelili současnou módu, byli vymustrovaní tak trochu do křiklava a nápadna, i páskovskou mluvu tak trochu přepískli, ale na to, aby byli z velkoměsta, jaksi neměli, tady pociťovali mezeru. Vyzvídali, jak že se v té Praze žije, co tam celé dny děláme - jakoby to byla jiná planeta. Nikdo z nich tam ještě nebyl. Snad si představovali bouřlivý noční život, nějaké neslýchané orgie, v kinech nevídané filmy.  Nějak jsem nevěděla, co odpovědět. Co bychom měli v Praze dělat? To co dělají lidi všude jinde. Jak by se mělo žít? Tak, normálně, jako jinde. "A jak to tam vypadá? Povídejte!" "No - vobyčejně, já nevím jak by to tam mělo vypadat...jsou tam ulice...v létě je tam horko a v zimě zima..." "Jděte do háje, řekněte něco pořádnýho! Kam večer chodíte?" "Nikam..." "Nekecejte!"  Kluci se urazili. "Proč nám nechcete nic říct?" "Ale my fakt nevíme, co vám máme říkat." "Tak si to nechte, vy náfuky, vy si myslíte, že když jste z Prahy, tak se s náma nebudete bavit? My se vás neprosíme, my se vám na to vykašlem, žejo kluci."

Být z Prahy bylo něco - ale ti lidé, kteří už v Praze někdy byli, nechápali, jak tam můžem vydržet - v tom rámusu a shonu, těch lidí všude a těch aut. "K trvalému životu Praha není," usoudil pan Coufal. "Já jsem tam jednou pár dnů byl, vydržet bych tam ale nemohl."

Máma se seznámila všude s každým, srdečně se bavila s místními babkami, měla pochopení pro jejich starosti a zdravotní problémy, vyposlechla jejich nářky na bolavé klouby a na všechny strany udílela lékařské rady. Získala si je všechny, zvaly nás pak na svoje zahrádky, abychom si načesali rybíz, nosily nám mísy buchet i koše letních jablek. Uměla to i s nešťastnou paní Hejlovou, ta byla podivínská a ke všem vesměs nepřátelská. Byla chorobně paranoidní, svůj dům zavírala na nespočet zámků a nosila obrovský svazek klíčů. Prý měla mříž i na komíně. Přesto měla dojem, že jí stále kdosi chodí domů a usiluje jí o život, sype jí doma jedovaté prášky. Lidé se jí smáli, ale máma jí s vážnou tváří vyslechla a poradila, ať vždycky dobře zamete. Tím si ji získala natolik, že ji paní Hejlová pustila k sobě domů a byla by jí snesla modré s nebe. Byla vášnivá bylinářka, tak jsme od ní dostávali mnohé čaje a bylinky, které máma s povděkem přijímala.   
Někteří lidé na nás taky zahlíželi nerudně a zamračeně : nojo, líný Pražáci, přijeli se sem válet, umějí se jen flákat a co je to práce to nevědí. Chodili jsme na koupaliště a váleli se u vody, to je pravda, ale pracovat jsme chodili taky.
Třeba na brigády do JZD, (potřebovali jsme potvrzení do školy, každý žák musel mít nějakou brigádu) sbírat námel, trhat heřmánek, sklízet makovice. Někdy nám JZD i zaplatilo. Víc jsme ale chodili pomáhat soukromým zemědělcům - kulakům. Ti platit neměli čím, leda že nám dali občas vajíčka nebo jabka, a potvrzení o nějaké brigádě by od nich neměla žádnou váhu - spíš zápornou, že podporujem nekalé živly. 
Na scelených družstevních lánech už jezdily honosné samovazy. Kombajny tenkrát ještě byly čímsi jak z pohádky. U samovazů pro brigádníky práce nebyla, zato u soukromých zemědělců jí bylo o žních dost, a naši pomoc přivítali. Ti ještě sekali obilí kosou. Hospodář kráčel polem a dlouhými pevnými tahy kosou sekl obilí v obloucích, co krok to jedno zasvištění. Za sekáčem kráčeli ti, co měli odebírat - sebrat useknutý oblouk, tolik obilí, co se tak asi dalo pobrat do náruče a ovázat ho povříslem - svazkem slámy cepem vymlácené. (Takže jsme ještě občas zažili mlácení cepem a pověstné říkanky, nutné k udržení rytmu. Mlatci museli na rytmus velmi dbát, bacit a uskočit - dostat ránu cepem nebyla legrace.) Snop musel být svázán pevně, aby se nerozpadl, povříslem to nebylo snadné. Při odebírání se muselo dbát i na to, aby snopy neměly "špičatý prdele", aby byl jejich spodek zarovnán a ony pak dobře stály, to taky nebylo jednoduché, náruč klasů se musela sebrat s určitým grifem. Potom se stavěly čtyři snopy do čtverce tak, aby stály opřené o sebe, a pátý se položil navrch. Vznikl  panák, a ani toho nebylo snadné správně postavit - aby se při prvním zafoukání větru neskácel. Na polích pak stávaly řady panáků, kdysi typických pro obraz letní krajiny, dneska už je nikdo nezná. Když obilí v panácích proschlo, slavnostně je vezli domů žebřiňákem, to bylo slávy když táhli koně fůru, vysokou jako dům, na jejímž vršku pyšně leželi kluci a rozhlíželi se po kraji. Zajeli do stodoly, snopy složili, pak se  mlátilo. Sedlák si půjčil obecní mlátičku, od rána do noci zněl její rachot, a kdo měl ruce, musel pomáhat. Jedni podávali snopy, druzí je rozvazovali a strkali obilí do hlomozícího stroje, další přinášeli prázdné pytle na zrní a odnášeli plné, jiní zas odebírali prázdnou slámu, ta se ukládala a pak se s ní podestýlalo dobytku. Od mlátičky se prášilo a lítaly plevy, kdo stál u ní byl za chvíli ohlušen rámusem a přidušen prachem, celý posypaný plevami a voštinami, které zalézaly za oblečení a kousaly. Nebyla to lehká práce, a makat se muselo skoro bez přestávky od rána do noci, mlátička byla půjčená jen na velice krátkou dobu, den dva. A při všem konání stále visela nade vším hrozba že se něco semele, přijde liják a bouřka, nedostanem to včas pod střechu. Největší postrach byly kroupy. (A mají sklizeno, říkávalo se, když krupobití zničilo úrodu.) Ale ta radost, když všecko zdárně dopadlo, obilí bylo v pytlích, sláma uložená, pro letošek vystaráno. Sklízel se taky len, mák,  řepa. Na podzim se zavařovalo ovoce, vařila se povidla ze švestek, pořád bylo práce dost. Ale žně byly hlavní. Podle svých chabých sil jsme pomáhali, byla to pro nás víceméně zábava.   

Jednou jsem se pozdě večer dívala z okna na nebe, bylo ticho, slyšela jsem šumět studánku od Coufalů. Podivovala jsem se tomu, jaký je dneska divný měsíc - jeho srpek byl jaksi ležatý. Co to? nikdy jsem takový neviděla. Ukazovala jsem ho mámě, ale jí se divný nezdál. Pokrčila rameny: no co, ležatý. V noci jsem se vzbudila, dívám se na nebe - srpek už nebyl, měsíc byl v úplňku! Co tohle má znamenat? Máma ještě nespala, tak jí tu podivnost ukazuju, ale nějak jí to příliš nezajímalo, bylo jí to fuk. Ráno jsem to líčila tetě Mimě, a ta mi vysvětlila, že bylo zatmění.

Teta Mima měla za mlada zájem o astronomii, chtěla ji studovat. Pak z toho bylo studium matematiky, ale ta atronomie ji pořád tajně lákala. Přenesla svůj zájem trochu na děti, a tak jsme za jasných večerů sedávaly my holky před chalupou a dívaly se na hvězdy. Anička znala některá souhvězdí a poučovala nás o nich. Hvězdy tu byly nádherně vidět. Občas zazářil na nebi meteor - honem si něco přejte! - jenomže než jsme vyřkly přání, byl pryč. Ale někdy zářil velmi jasně a letěl přes celou oblohu a tehdy jsme sborem zvolaly : "Ať to praskne!"  Myslely jsme, že bychom měly taky volat "Ať se jednou šťastně zamiluju!" - ale to bylo i na ten dlouholetící příliš. Tak budem křičet "Šťastnou lásku," to je kratší, vymyslela Anča. Šťastnou lásku, volaly jsme a pevně při tom věřily ve svou šťastnou budoucnost. Snad se jednou dočkáme, že to praskne a netrápily nás ani obavy našich matek, že se možná nevdáme a když tak špatně a to že je potom lepší se nevdat. Skálopevně jsme věřily tomu, že nás v životě čeká jen to nejlepší - a nejvíc mne, narodila jsem se přece  v neděli.  

Co bude, až budem velké? Jaký je ten svět, do kterého spějem? Bude snad skvělý, plný radostného budování lepších zítřků, tak jak to slibují komunisti , a nebo bude zlý a krutý, jak o tom vypovídají obsahy děl českých spisovatelů? (Ta hrozná kniha, obsahující zahuštěná dramata plná vášní, tragédií a všemožných běd, vyslovená několika suchými větami a určená dětem, které nechtějí číst povinnou četbu.) Jaký ten život bude, to nám pořádně neřekl zatím nikdo. "Těžký," povzdychla si teta Mima. "Jen nemějte moc dětí. Já jsem jich měla moc." (Jak může takhle mluvit, myslela jsem si.) "Jaký je život? Takový, jaký si ho uděláte." Naše máma měla jistotu ve svojí víře. "Stačí jen věřit v Boha a upřímně se modlit." Všecky problémy řešila modlením - a když se nevyřešily, vysvětlila si to tím, že se ještě dost nemodlila. 

Léta utíkala, dospívali jsme. Najednou mi byla Čermná malá,  jezdila jsem stopem na Slovensko, s kamarády lézt na skály, pak jednou i do Rumunska k moři, náhle se mi zdálo, že v Čermné je nuda a prohlásila jsem, že už sem víckrát v životě nepojedu. Ale jela jsem - po letech s tetou Mářou, která sem přijela s tříletým Michalem, a já se svojí Lucinkou. Zase jsme chodili do američek, na Letnou, na koupaliště. To se mi jevilo malé, nudné a neuvěřitelně špinavé. Potok byl jak stoka, už v něm nebyli pstruzi, natož raci. Zdálo se mi, že Čermná je prochobyčejná blbá vesnice, kde nic není - ale děti musí na vzduch, tak se přemůžem a měsíc tu pobudem. Bydlely jsme u Vávrů, na kopci, byla to dost tristní dovolená, všecko se jaksi točilo kolem Michala, neustále byl kolem něj jakýsi rozruch, teta ho usilovně opečovávala, krmila co nejzdravěji, stále kolem něj skákala a s nejvyšší zodpovědností třímala otěže jeho výchovy, kterou vnímala jako neutuchající napomínání, peskování a cepování. Kupodivu to z něj opadlo jak voda z kachny, nic si z toho nedělal a vnímal tetinu výchovu s úsměvným nadhledem. Když teta hrozila, že si bude muset pořídit rákosku, protože proutek nestačí, radil jí, aby ho bila kamenem. Dvouletá Lucinka i nenarozený Petr tu byli jen tak mimochodem, hlavní osobou byl Michal. Vše se točilo kolem toho jak jedl, jak kakal, zda dobře spal, zda se neopožďuje ve vývoji (to nehrozilo), zda všechno kolem něj je pro něj dosti dobré.
Jednou  - 18.června - jsem se večer dívala z okna a pro sebe jsem si pomyslela : "Tak dneska je mi třicet let." Nikdo si na mne nevzpomněl, teta to nevěděla, Mirek samozřejmě ani nenapsal.  

Pak jsem tu byla v Čermné ještě jednou s dětma, když dospívaly, bydleli jsme zase v chatě pana Peškara, byly tu s námi i Evička a Manča, potom i Evžen s Mílou a s holčičkama. Ale chata už byla jaksi stará, vetchá, na spadnutí. Jen ta křesla na verandě, vyrobená ze starých sedadel z auta, přetrvávala.
Moje děti, Eva a Manča, a  Luciina kamarádka Lucie Pertlová, všichni bydleli v lomu ve stanu, chodili k nám jíst, jinak si žili po svém.
Věrka Peškarová byla vdaná za pana Macháčka, měla dvě dcerky, Lída Peškarová už byla babičkou.
Lidi už nebydleli v chaloupkách. Krásné staré chalupy vesměs prodali Pražákům a postavili si nedaleko od nich hnusné vilky. Dostávali stavební dotace, takže stavěl kdekdo. Vilky měly balkóny a terasy, na kterých nikdy nikdo neseděl, u balkónů bylo ozdobné kovové zábradlí. Omítku měly břízolitovou, zdobenou kresbami trojúhelníků a šikmých čar, velmi ošklivými, necitlivě prznícími fasádu. Někdy obkládali okna černým opaxytem. Ploty svařovali z kovových dílů, které skládali do hvězdic, zejména pak branky byly umělecky vyvedené. Výtvarný cit u obyčejných lidí vymizel.  Ani staré chaloupky, klasicky krásné, s proporcemi po staletí vyvažovanými, přívětivě usazované do krajiny, nezůstaly ušetřeny lidové tvořivosti. Ruší je neorganické přístavky, a pokud si je koupili Pražáci, zdobí si je po svém. Domnívají se, že k nim patří anglický trávník a uprostřed něj starý trakař, osázený květinami. Na zdi visí coby ozdoba kolo od žebřiňáku, a jako vrchol vší krásy tu je vybudovaná falešná studna, samozřejmě jen jako, bez díry do země, zato s rumpálem a okovem. 

Když mi bylo kolem dvaceti, cítila jsem se být velmi svobodnou a světaznalou, vydávala jsem se stopem na dlouhé výlety, jen tak s nezbytným foťákem, v baťohu jsem mívala jen jednu tenkou deku, nějaký igelit proti dešti a pár kousků prádla, někdy nás jelo pár kamarádek, dost často jsem jela sama. Občas jsme se dostávaly do nebezpečných situací, občas jsme na kůži promokly, občas nebylo kde přespat...Vzpomínám si na jednu svoji osamělou pouť, dojela jsem až do Bardějova, kde jsem si prohlížela kostel a dala se se mnou do řeči mladá kostelnice. Prováděla mě, ukazovala mi všechny pozoruhodnosti, líčila mi jak byl kostel zabezpečen za války, co všechno bylo "zamúrované" proti bombardování. Domluvily jsme se, že jsme stejně staré - oběma nám bylo dvaadvacet. Říkala, že je vdaná a že má dvě děti a já jsem užasla - neuměla jsem si představit, že bych už měla dvě děti! A ona zas si neuměla představit, že by se vydala někam sama na druhý konec republiky! Obě jsme na sebe hleděly s obdivnou úctou. Pak mě vzala na věž a nabídla mi, jestli bych si nectěla vyzkoušet, jak se zvoní poledne. To jsem přijala s radostí, kostelnice zvon rozhoupala a předala mi provaz, a já jsem zvonila pod jejím dozorem. To byl zážitek!

V zimě nosily holčičky i větší dívky na procházku "štucel" - česky rukávník. Součást oděvu, přežívající z dob secese, později už zapomenutá. Těžko by  ženy z časů socialismu, uštvané a uhoněné, s rukama plnýma tašek, mohly kráčet na procházku se štuclem. Štucel byla krátká tlustá roura, jakýsi dutý polštářek, do něhož se z obou stran vsunuly ruce a zahřívaly se v něm. Svrchu míval ozdobnou kožešinku, zezadu byla kapsička na zip. Ruce ve štuclu se elegantně přitiskly k tělu a kráčelo se drobnými krůčky, jak se sluší na dámu.
Neměla jsem štucel ráda, měla jsem ho uvázaný na krku, bimbal se a překážel při dovádění,a pokud jsem v něm měla zasunuty ruce, ohříval je sice, ale nutil chodit pomalu a kráčet ukázněně, důstojně a dbale. Chovat se tak, jak se dívky správně chovají a nedělat vylomeniny. Ale já jsem netoužila být správnou dívkou, měla jsem za to že mne atributy ženskosti zesměšňují. Alespoň v mých očích, a jistě i v očích Jeníčka Blažka. Ten říkal, že holky jsou hloupé. Mne strpěl, pokud jsem se chovala jako kluk. 
Mnohem horší než štucel byla ale obrovská rudá čepice. Byly dvě, a dostaly jsme je s Ivankou, každá jednu, k vánocům. Ivanka coby nerozumné batole ji přijala s klidem a bez reptání, ani si nevšimla, co má na hlavě. Zato já jsem byla zoufalá. "Dorlina už zase zlobí. Taková krásná čepice, a ona ji nechce nosit! Vezmeš si ji a hotovo!" Marně jsem vzdorovala. Čepice mi připadaly strašné, odporné, ponižující. Byly sešity ze dvou tuhých vyvatýrovaných čtverců, pod bradou se vázaly širokými rudými stuhami. Při jejich nasazení na hlavu trčel na temeni jeden roh čtverce vzhůru a dodával člověku vzhled trpaslíka s obrovskou hlavou. A ta barva. Do dálky řvala a oznamovala, že kdo jde v této čepici, je směšný a na věky ponížený. "Vždyť jsou to krásné čepice," zlobila se máma, "dala jsem je ušít u švadleny." Všechny sousedky, které jsme potkávali, si naše čepice zálibně prohlížely, ohmatávaly je a obdivovaly. Vším tím obdivem moje hrůza z rudé čepice jen rostla a násobila se. Ale před čepicí nebylo úniku. Občas se mi ji podařilo nenápadně sundat a ukrýt pod kabátem. "Jak to, že jsi bez čepice! Kdes ji nechala! Hned si ji nasaď! Chceš se nastydnout?" "Ale děti Tesařovy mají jen rádiovku!" "Děti Tesařovy mají rádiovku, protože jsou zdravé, ty jsi pořád nemocná, tak musíš mít hlavu v teple." Cítím se znemožněná, všem pro posměch. V skrytu duše musím uznat, že čepice krásně hřeje. Ale co je teplo proti zoufalství z ponížení? Raději trpět zimou a vypadat důstojně. Děti Tesařovy mohou nosit rádiovku, protože jsou to pěkné zdravé děti, dobře jedí, dokonce mají hlad. Jsou veselé a rodičům dělají jen radost. Cožpak já mohu nosit rádiovku, když žádnou radost nedělám? Co mi zbývá, než nosit svou čepici a cítit se jak na pranýři. Stále tu panuje, rudá, tuhá, odevšad viditelná, obrovská, rudou mašlí zavázaná. Symbol hanby, nemoci, poslušnosti a ponížení. Možná také  teplá, hřejivá, vyvatýrovaná, umně prošívaná - ale co je to platné, když strašná. 
Byli jsme na Matějské pouti a mohl to být skvělý zážitek, nebýt rudé čepice. Nejbáječnější atrakce byla "strašidelná jízda". Vozíky projíždějí klikatou trasu v jakémsi "paláci hrůzy". Všude tma, najednou se v koutě na chvíli rozsvítí a zahrozí odtamtud kostlivec. A v jiném koutě zas obří pavouk. Odevšad zní jekot a nadšené vřískání těch, kdo touží být postrašeni. Na závěr jakási temná síla shazuje pasažérům klobouky a čepice s hlavy. "Pozór, držte si čepice, nebo si je radši sundejte," křičí Pavel Klener, který je světa znalý a vždycky zná všechno o něco lépe a o něco dříve než druzí. Děti si honem sundávají rádiovky a kdo to včas nestihnul, musí ji pak hledat někde na podlaze vozíku. Jen já, ve své rudé kukle, jsem toho závěrečného útoku ušetřena, mně nic rádiovku shodit nemůže. Ale výhodu v tom nevidím. To snad bylo to nejsmutnější, co jsem musela s čepicí vytrpět.

Kvičivé Brokovo štěkání na zahradě oznámilo, že přišli Tesaříci - děti Tesařovy, obvykle i s Pavlem Klenerem, někdy s Pepíkem Hanušů. Toho Pavel neměl rád - snad že žárlil - a dost drsně ho odmítal. Pavel byl silná osobnost, kápo, vždycky musel stát v čele, vše se řídilo podle něj. Neměl rád nějakou konkurenci v podobě dalšího kluka, ale Jendu strpěl. Seběhly jsme s Ivankou na zahradu, blažené z příchodu dětí. Na co si budeme hrát? Možností bylo nepřeberně, jedna hra skvělejší než druhá.
"Pan Čáp ztratil čepičku, měla barvu barvičku - červenou!" Hráči se rozprchnou do všech stran, hledat něco červeného. Když najdou, přidrží se toho, a mají vyhráno. Pan Čáp na ně nemůže. Kdo nestihl včas něco červeného najít, utíká a pan Čáp ho honí, když ho chytne, musí zas dělat pana Čápa on. Té legrace, když pan Čáp řekne zelenou! To si lehnem do trávy a válíme se. Horší je to s oranžovou nebo fialovou, a co teprve stříbrná nebo zlatá. Nejzábavnější bylo, když jednou řekl Pavel " - fialovou!" a jediná, která tu byla na dosah, byly fialové proužky na jeho tričku. Všichni se pokoušeli nějak se jich dotknout a současně uskočit před Pavlem. Nebo hra na sochy. Sochař nejdřív každého roztočí kolem sebe a pustí, a hráč musí zaujmout přesně tu pozici, ve které se zastavil. Čím krkolomnější, tím lepší. Do této bizarní galerie přijde kupec a praví : "Dobrý den, máte ňáké sochy?" "Vyberte si," řekne sochař. Kupec je obchází, sochy se nesmějí pohnout. Kupující vybírá, ale sochař nechce prodat. Vlastně už nevím, jak hra pokračuje, obvykle, jako všechny, končí honičkou. Bylo těch her mnoho, měly roztodivná jména. Na pikolu, na schovku, na babu, na barvy, na vodníka a na dušičky, na Baťu, na mlsnou kozu. Mnoho her bylo s míčem : na třetího, na Ludvíka, na žabí hrníčky. A nebo s kuličkama. Normální cvrnkaná, kafe, vytloukaná. Užívaly se při nich zvláštní formule. Při hře na pikolu se počítalo buď do třicíti, nebo po desítkách do sta, a hlasité počítání bylo zakončeno zaklínadlem: Před pikolou za pikolou nikdo nesmí stát nebo nebudu hrát. Jedna dvě tři, už jdu. Různé dětské klany měly v oblibě různé hry, zaříkací formule i názvy her se podle krajů obměňovaly. Přivandrovalcům se vyčítalo: "S tebou není žádná hra, ty to říkáš jinak!" "Ale my u nás to říkáme takhle!" "Tak to říkáte špatně!" Někdy bývala dokonce odlišná i pravidla.  
Ale jedno platí všude: nesmí se švindlovat, musí se hrát poctivě. Je pravda, že občas jsou mladší odstrkováni a občas jsou některé děti vysmívané - hlavně ty nemotorné a tlusté. Ale ti malí tuší, že jednou jejich čas přijde a oni budou velcí, a tlouštíci statečně bojují, smířeni se svým handicapem, a odhodláni těm hubeným to jednou ukázat. Jen jedno se neodpouští: lhaní a podvádění. Aspoň mezi námi. Občas si přišly hrát na naši zahradu bezprizorné děti z ulice, což rodiče neradi viděli. Mívaly vši a neuměly si hrát jinak, než že cosi ničily, demolovaly a rozbíjely. Nejvíc nás ale pohoršilo, že švindlovaly při hraní. Když měly pikat a nedívat se, kam se kdo utíká schovat -  ony se dívaly! To bylo neslýchané a neodpustitelné. 
Je to podivný folklor, ty dětské hry, má svou zvláštní ligiku, svá nepsaná pravidla, své neměnné zásady. Je nutno brát ho vážně - tak jako dospělí berou svoji práci. Přechází z generace na generaci, ale mezi dospělými už ho nikdo nezná. Někdy se stane, že někdo přinese do svého klanu nějaký nápad odjinud. "Když jsem byla v ozdravovně, tak to některé děti hrály jinak, a naučily mě tam i docela novou hru ..." Novoty jsou nejdřív přijímány s nedůvěrou, no vyzkoušíme si je, a nakonec se ukáže, že mohou být obohacením. Jenom se všichni diví, proč se to tak blbě jmenuje. "Na žabí hrníčky? Co je to za jméno?" "Nevím, děti to tak říkaly." Že mají divná jména i naše staré osvědčené hry, to nám nedošlo.   

V protějším činžáku ve Švédské bydlela rodina Šedivých a měli nepřeberně dětí. Všechny byly jaksi stejné, ve tvářích popelavě šedé, oblečení neurčité barvy do šeda, uštvanou matkou seřvané. Bažily po tom, aby si k nám směly chodit hrát na zahradu a občas přišly, ač mými rodiči ne zvlášť rády viděny. Máma se snažila paní Šedivé vysvětlit, jak děti živit, šatit i vychovávat, a to s razancí sobě vlastní, o což paní Šedivá nestála. Byla to tlustá a bezzubá osoba, věčně těhotná, věčně řvoucí na své děti, usoužená, utahaná a stále bez peněz,  se zbytky hrdosti odmítající dobře míněné rady mojí mámy, ale vděčně přijímající ošacení či jinou hmotnou pomoc. Ale děti Šedivých vlastně byly dobromyslné a hodné, když pominu fakt, že je maminka posílala krást do obchodního domu, aby bylo doma něco k jídlu. A že kreslily rády po zdech hákové kříže - jen pro pocit rozkoše, že dělají cosi zakázaného, čímž se blíží světu dospělých. Velikou nelásku měl k dětem Šedivým Pavel Klener, hlavně na tichou a zakřiknutou Libušku si zasedl a prováděl jí schválnosti. Nebylo to těžké, Libuna byla trochu retardovaná, na ústrky zvyklá, nebránila se, jen se plaše usmívala. Navíc měla vši. S lišáckým úsměvem k ní Pavel přistoupil a poťouchle se vyptával: "Libušinko, co to máš na hlavičce, co to máš ve vláskách za takový ty broučky?" Libuška se jen bezradně usmívala a rovnala si v sobě ten rozpor: baví se s ní kluk z lepší rodiny, pěkně oblečený a dobře živený - proč s ní nemluví taky tak pěkně, jak vypadá?

Jednou jsme si v křoví u klášterní zdi stavěli dům. Usoudili jsme, že musí být tak velký, abychom v něm všichni mohli bydlet, nakreslili jsme si na zem půdorys a pustili se do stavby. Válelo se tu spousta starých cihel, kladli jsme je na sebe a spojovali blátem. Jak vyřešíme okna nebo střechu, tím jsme se nezatěžovali, na to bylo prozatím dost času. Zatím stačilo, že v jedné z obvodových zdí byly dveře, kterými se dalo vcházet. Vyhnali jsme zdivo do úctyhodné výšky asi tak půlmetrové a zdálo se nám, že budem-li takto pokračovat, do zimy bude náš dům stát. Našli jsme dokonce staré dlaždice a položili jsme je na podlahu. Těšili jsme se, jak si dům zařídíme, a občas jsme v něm všichni sedávali na bobku a "bydleli" jsme. Ale časem náš elán poněkud ochabl a touha dostavět dům opadla.   
Dům zůstal torzem.

Pavel Klener byl u Skautů, vyprávěl nám, co všechno konají a podnikají, že jezdí na tábor a bydlí ve stanu... a pod jeho vedením jsme si  na Skauty hrávali. To hraní bylo skvělé - ale jaké to asi musí být doopravdy! Být Skautem skutečným - to byl nedostižný ideál. Marně jsem u mámy škemrala, že bych se k nim chtěla dát. "Pro tebe by to nebylo, jsi slabá a pořád nemocná, na táboře by ses nastydla, to jídlo by ti nebylo zdravé ..." Máma měla tisíc důvodů. "Možná až budeš starší -", odložila máma celou věc. Jenomže mezitím přišli komunisti a skauting byl zakázán.  
Pavel postavil ze starých dek stan, už jenom to pobývání ve stanu bylo úžasné, a co teprve mít stan skutečný a spát tam i v noci! Hráli jsme si, že nám teče po zahradě potok a že se v něm myjeme, že vaříme na ohni, kelímky od limonád byly jakoby ešusy. Pavel zorganizoval bojové hry, byli jsme dvě mužstva, každé mělo svůj posvátný "šunkes" - což byla  hůl ke smetáku nebo nějaké topůrko, tančil se s ním bojovný tanec, při čemž se zpíval popěvek "kví kvá kvalimany šunkes šunkes" a nepřítel se jím píchal do "šunky". Jiná hra spočívala v tom, že každá družina ukryla svůj šunkes a hledala ten nepřátelský. Kdo našel dřív ten cizí, vyhrál. Když ho skupina našla, musela nenápadně vzít i svůj a oba rychle zarazit vedle sebe do země k ohništi, jinak nalezení neplatilo. Ale nebylo to snadné, protože jakmile jsme cizí šunkes objevili, nezdrželi jsme se a spustili jsme vítězoslavný křik, a už jsme nestihli doběhnout pro svůj. Uchovat něco v tajnosti, lstít a chovat se mazaně nebylo v našich silách.

Jiná zábavná hra bývala na Olympiádu. Soutěžili jsme všichni ve všech disciplínách, vždycky dva a dva přibližně rovnocenní soupeři, běhali jsme maraton kolem zahrady, běh na šedesát metrů, překážky. Skok daleký i skok vysoký, skok o tyči, hod koulí, vrh oštěpem, šplh po borovici, a jiné. Možná to všechno olympijské sporty nebyly, ale daly se dobře provozovat na zahradě. Mojí soupeřkou bývala Malena, a nebylo snadné se s ní utkat, od přírody byla mrštná, a při tom ctižádostivá a cílevědomá, co si umínila, toho dosáhla. Dokázala trénovat s houževnatostí a přísnou sebekázní, stejně tak jako když si umanula, že se naučí přes prázdniny deskriptivu nebo prostuduje učebnici angličtiny. V běhu mě porazila, ale kopnout se zezadu do hlavy jako já, to nedokázala.  

V létě vozívala teta Mima svoje děti i nás s Ivankou na plovárnu na Zlíchov. Už to jméno Zlíchov připomínalo zvuk šplouchající vody, a příjemně navozovalo pocit chladivých vln, do kterých noříme svá těla zmořená vedrem, strastiplnou cestou tramvají na konečnou a pak ještě cestou po břehu Vltavy. Plovárna byl  vor z prken a klád, plující na vodě a pevně připoutaný ke břehu. Se souší byl propojen pohupujícím se dřevěným můstkem, u kterého stála plavčíkova kabina. Tam jsme si koupili vstupenky a zakoupili si kabinku na převléknutí. A hurá do vody! Bazény byly dva, jakési dřevěné koše nebo klece, zapuštěné do dvou obdélníkových otvorů v ploše voru. Spouštěly se pomocí železných mechanizmů s klikou, jeden hloub, druhý zůstal mělký. Ten mělký byl nazýván plivátkem, byl určen malým dětem a byla ostuda v něm pobývat, každé světaznalé dítě toužilo po bazénu hlubokém, pro dospělé. Skoro jsme v něm nestačili - ale to bylo právě ono. Vždycky tomu tak nebylo - při své první návštěvě plovárny jsem se hlubokého bazénu děsila a vysvětlovala jsem všem, že kvůli  Ivance budu muset bohužel pobývat v plivátku. Ve skutečnosti jsem měla co dělat, abych se sama odvážila do vody aspoň po pás. Slézala jsem schůdek za schůdkem, křečovitě jsem se držela špriclí a vzdálit se kousek dál od schůdků bylo nad mé síly. Byla jsem sice blažená, že se koupu, ale můj první pobyt na plovárně se omezil jen na to držení se latěk. Zírala jsem na ostatní děti, jak ve vodě dovádějí, Jenda dělal dokonce kotrmelce, ale já sama jsem si netroufla se pustit špriclí. Jezdili jsme na plovárnu mnoho let, s postupem času jsem se osmělila víc, dokonce jsem se zacpaným nosem skákala z třímetráku, a plavala jsem klidně i na volné vodě, kde to bylo podle výstražné tabulky jen pro plavce, hloubka 4 metry. Plavat jsem se naučila díky Janě - když jsem viděla, že je mladší a plave, byl můj stud tak mocný, že kázal překonat i moji hrůzu. S pocitem zoufalce, který volí raději smrt než hanbu, jsem se vrhla do vln a plavala.  
Plavčík tu býval po celá léta stále týž, starší přísný chlapík s knírem, zodpovědně dohlížející na cvrkot kolem bazénků i ve volné řece. Přísně napomínal zlobivé děti, dbal na bezpečnost a hlídal, aby nikdo nepronikl na plovárnu bez zaplacení. Od jara do podzimu tu hlídkoval do půli těla obnažený a jeho kůže za krkem a na zádech byla tou nejopálenější kůží, jakou jsme kdy viděli. Marně jsme se svědomitým opékáním na slunci pokoušeli tento rekord dohnat. 

Za peníze dával plavčík lekce v plavání, uvázal si dítě na provaz, ten připevnil k bidlu, bidlo opřel o zábradlí, dítě spočívalo na hladině volné řeky. Popojížděl bidlem po zábradlí v rytmu temp a k tomu zpěvavě provolával "Á-dvě-tří-čty! Á-dvě-tří-čty!" Dítě poulilo oči strachem a snaživě dělalo tempa podle příkazu. Bála jsem se, aby naši mámu nenapadlo taky mi dát udělit lekci, ale máma na štěstí mávla rukou, že se naučíme plavat i bez lekcí. 

"A víš, proč mužský nosej plavky jen do pasu a ženský s kšandama?" ptala se mě poťouchle Malena. Nevěděla jsem. Tak mi to se spikleneckým výrazem šeptem vysvětlila.
Bývala tu horda výrostků, kteří vyváděli, shazovali se navzájem do vody a především hýkali telecími hlasy. Po očku se dívali, zda jsou obdivováni skupinkou zdánlivě netečných dívek, které se okázale slunily na prknech. Nejodvážnější z mladíků nosili plavky "adamky" - velmi miniaturní a na některých plovárnách vyhláškou zakazované. Občas se vyskytl i exhibicionista, který měl místo plavek jen dvě mašličky - jednu kolem pasu a druhou symbolicky napříč. Děti pak na něm mohly nechat oči, do doby než byl plavčíkem vykázán. Doba byla tenkrát prudérní, nudizmus byl něco neslýchaného. 

Na prknech se slunily i stárnoucí dámy v zoufalé snaze pěstit zbytky své pomyslné krásy, mazaly se drahými krémy a pyšnily se ozdobnými brýlemi proti slunci. Na nos si lepily zelený lupen a přísně dbaly na to, aby se opálily souměrně. Slunce je nemilosrdně vysušovalo a jejich povadlá pleť stárla ještě rychleji. Kdysi pro ně nebylo nesnadné mít svůj půvab jako jediný zájem svého života, ale s přibývajícím věkem jim toto těžiště mizelo - a jiné tu nebylo. Jaly se pěstit svou krásu ještě horečněji a při tom zuřivě žárlily na mladé holky, které jí oplývaly vrchovatě, aniž by o ni dbaly. To zvláštní nepřátelství z nich přímo sršelo, a děvčata vybízelo, aby kolem nich přecházely gazelím krokem a demonstrovaly pružná těla, hebkou pleť a vše, co měly na ukázku. Někdy zasyčely zlobou i na mne - cítila jsem v tom projevu závist a to mě udivilo, cožpak mně může někdo něco závidět? Jsem snad krásná?   

Schylovalo se k volbám. Celá Praha byla polepená plakáty, na zdech byly nápisy vyvedené vápnem a štětkou, na Vyšehradské skále obří nápis VOLTE 3, ten tam potom přetrval celá léta, nedotčený povětrností ani politickými změnami. Volte 1, volte 2 ...jedničku měli komunisti, dvojku lidovci, trojku sociální demokrati a čtyřku národní socialisti. Když jsme chodili s Mirkem Polákem a Helenkou Parschovou ze školy, s oblibou jsme ty plakáty strhávali, bylo to zábavné, závodili jsme kdo sloupne větší kus, závěje cárů poletovaly ulicemi, a druhý den byly na těch místech nové plakáty. Nejvíc bylo takových malých plakátků s jedničkou, byly na všech kandelábrech a na všech myslitelných místech. 
Šly jsme kamsi společně s mámou, potkaly jsme jakousi známou paní, šla kousek s námi. Máma řekla, že ještě půjde k volbám, jestli nechci jít s ní. "Nechci," vymýšlela jsem si, i když bych byla ráda šla. Ale zdálo se mi, že budu před tou paní zajímavá, budu-li v opozici. "Pojď," vybízela máma, "podívala by ses, jak se volí!" Velmi jsem toužila to vidět. Strašně by mě to zajímalo. Ale moje touha šprajcovat se pro nic za nic a demonstrovat vůli byla silnější. Byla bych si přála, aby mi máma poručila, ale máma byla té chvíle ve smířlivé náladě a nechtěla nic lámat přes koleno. "Já půjdu napřed domů," oznámila jsem sebejistě. "Škoda, no ale když nechceš, jak myslíš," řekla máma vlídně. Šla jsem domů a v hloubi duše štkala, že neuvidím ty slavné a dlouhoočekávané volby, na které jsem byla tolik zvědavá. Bylo to vskutku tak povznášející, předstírat nezájem a omrzelost? Vypadala jsem dospěle? Stálo mi to za to? Byla bych ty volby  tak ráda viděla. 
Táta volil sociální demokraty, máma lidovce. Divila jsem se, jak mohli každý volit jinou stranu.       
Jak to, že se neshodnou v tak zásadní věci? Táta snad byl dokonce členem té Sociálně demokratické strany, ale vystoupil, když byla pohlcena komunisty. "A kdo vlastně ty volby vyhrál?" ptala jsem se později. "No komunisti," řekl táta rezignovaně. Ale s trochou naděje, že možná nebude tak zle, že nějak přežijeme. Ještě nikdo z nás netušil, co to pro nás bude znamenat a jak zasáhnou komunisti do našich životů. Mně to bylo jasné - měli nejvíc plakátů, hlavně těch malých s jedničkou, proto vyhráli. Praha byla ještě dlouho polepená tisícem plakátů a popsaná tisícem nápisů, které ztratily význam. Na dlouho pak ztratily význam i všechny volby.  

Anglická škola byla odsouzena k zrušení. Nechali ještě doběhnout školní rok, ale konec zlatých časů se na těch zbývajících měsících podepsal. Ve škole panovala anarchie, mnozí učitelé byli vyhozeni a posláni do pohraničí, místo nich se ujaly vlády záhadné živly. Naše paní učitelka třídní, Jindřiška Hlavsová, mladá, nadšená a snad až příliš vážně přistupující ke své práci, byla asi komunistům trnem v oku. Viděli jsme ji plakat s hlavou položenou do dlaní, opřených o katedru. Byla vyhozena jako první a naše třída byla bezprizorná, občas namačkaná s jinou třídou do jedné učebny, občas rozdělena a rozstrkaná po škole. Střídaly se u nás zástupy všelijakých záhadných pedagogů a bylo jim jedno co nás naučí a zda nás vůbec něco učí. Některé původní učitelky tu ještě zůstaly, ale už jim jaksi na ničem nezáleželo. Zlobte si, děti, jak je vám libo, pro příště už se od vás žádná hrdost, čestnost a pravdomluvnost žádat nebude.  Objevili se tu podivní pánové, kteří s učitelským povoláním neměli mnoho společného, zato hlásali nové myšlenky. Spíš než láskou k dělnické třídě se vyznačovali temnou neláskou k jakýmsi vykořisťovatelům, s nimiž brzy zatočíme. Zvlášť jeden mě děsil. Jmenoval se Radechovský, byl hubený, vysoký, měl dozadu ulízané vlasy, tenké zlé rty a zlobné úzké oči. Mluvil klidně, nekřičel, trestal se sadistickým úšklebkem a šla z něho hrůza. Bylo v něm cosi nelidského, hadího. Bylo by nám milejší oprávněné rozhořčení s křikem a ujetými nervy, než tenhle chladný robot se zřejmým odporem k dětem. Jiní učitelé byli možná lidštější, ale jaksi hloupí, bylo na nich vidět, že mnoho nevědí a neumějí. Třídy se stále dělily a slučovaly, neučilo se, jen se tak přežívalo a čekalo na konec roku. Mezi tím vším metali kozelce američtí blázni.  

Krátce po vítězství komunistů k nám jednou večer přišla paní Raková. Rázně se postavila v naší kuchyni a důrazně nám oznámila, že už není hauzmajstrová, ani žádná naše služka. Že už je jenom naše sousedka a člověk jako my. Ale cožpak předtím nebyla? Dovoloval si snad někdo něco vůči ní? Jako domovnice tu přeci mívala hlavní slovo ona, myslím si. Ale kývali jsme pokorně hlavou. Ovšem, už vám ubližovat nebudem.

Člověk jako my ale paní Raková tak docela nebyla, byla teď něco víc. Brzy přišla na chuť tomu, jaké to je mít moc nad lidskými osudy, mít vždy pravdu, patřit k vládnoucí třídě a k neomylné straně, psát posudky, zasedat v uličním výboru. Konečně daly dějiny zapravdu dělnické třídě a vykázaly všechny doktory, vzdělance a nafoukance do patřičných mezí. Konečně to mohl dělný lid všem těm příživníkům, doposud tak váženým a bůhvíproč uznávaným, poprávu nandat. Dokud byl pan Rak švec a paní Raková domovnice, byli oni i lidé jejich okruhu docela slušní a obyčejní, možná nepříliš vzdělaní, ale nikomu neškodili. Znali své meze a cítili se v nich dobře. Pak náhle přes noc dostali vedoucí úlohu - a bylo zle.   
No, přiznávám, že v případě paní Rakové tak zle nebylo, v jádru zůstala dobrosrdečnou ženou z lidu, která disponuje i jakousi lidovou moudrostí. Dál k nám chodila za peníze uklízet, dál jsme s Rakovic rodinou spolužili v přijatelném sousedství.Ale bylo i mnoho takových, kterým bylo dobře na výšinách, kam je vynesla doba, a ze kterých se stali katani. Dostane-li se primitivovi do rukou moc, bývá to nebezpečné.  
Věra teď nosila svazáckou košili, v hezkém jalovém obličeji měla výraz uvědomělé komunistky, i Mirek se tvářil jako bojovný soudruh. 
Naše máma se paní Rakové nebála, co chvíli se s ní chytla kvůli politice. Jednou se do ní rozhořčeně pustila : "A co tomu říkáte, že popravujou nevinný lidi!" Paní Raková se stejně rozhořčeně ohradila : "To nejsou nevinný lidi, paní doktorko, to jsou zrádci!"
Pak ale sama viděla, že s tím očekávaným blahobytem to není takové, jak se nám slibovalo, a doznala :"Nojo, vykořisťovala tamta vláda, vykořisťuje tadle taky."

Anglickou školu zrušili, po prázdninách začnu chodit do školy v místě svého bydliště, v Grafické ulici na Smíchově. Velice jsem se té změny bála, měla jsem v paměti přijímací zkoušku do anglické školy a čekala jsem nějakou podobnou, ale zajisté horší, i zde. V tom roce byla epidemie obrny a začátek školního roku byl dvakrát o 14 dnů odložen. Vítala jsem to s úlevou. Tušila jsem, že jsem provždy přihlouplá, nemotorná, tupá a duchem nepřítomná a že až se to provalí, nastane malér. Měly se mnou chodit holčičky ze sousedství, a všechny mi byly dávány za vzor coby rychlé, všímavé, bystré a šikovné. Co bude, až ve škole poznají, jaké jsem trdlo a budižkničemu? Hrůza byla na čas oddálena, ale nakonec na ni stejně došlo. S malou dušičkou jsem vstupovala do neznámé budovy, dodnes vídám ve snech schodiště se zelenými sloupy a dodnes zažívám tu atmosféru. Dav nezvedených dětí, které je nutno předem přísně zpacifikovat, kterým je nutno vysvětlit, jak jsou špatné, zlobivé a ukřičené, kterým se předem nedůvěřuje a od nichž se očekává vždy jen to nejhorší. S obavami a úzkostí jsem vstupovala do nové třídy a čekala přísnou prověrku - ale k mojí velké úlevě k ničemu takovému nedošlo a nikdo z pedagogů si mne nevšiml. I tady došlo k velikým změnám, doposud dívčí škola a chlapecká škola byly sloučeny ve dvě koedukační. Z chlapecké sem poslali tu horší polovinu žáků, pětkaře a sociální případy (o něž v Košířích tehdy nebyla nouze) a dosavadní dívčí škola se zas zbavila problematických holek a ponechala si jedničkářky, většinou ze Hřebenek. 
Ve třídě seděly dvě skupiny dětí - kluci a holky - a nevraživě na sebe hleděly. Já jsem byla z anglické školy na kluky zvyklá a nedělalo mi problémy na ně promluvit, bylo-li třeba, ale tyhle holky byly z kluků úplně zděšené a i jen podívat se na ně jim připadalo nemístné, pobuřující a neslýchané. Kluci velkou důvěru nevzbuzovali, to nebyli ti slušní hoši jak jsem je znala z anglické školy, to byli košířští grázlíci. Sedla jsem si mezi ty holčičky, které už se mezi sebou znaly a mezi které jsem nepatřila, ale které se kupodivu chovaly docela vstřícně a přátelsky. Moje sousedka Jaruška  mě důležitě zasvětila do místních poměrů, strašlivá přijímací zkouška v ředitelně se nekonala a tak jsem se pozvolna se zbavovala svojí hrůzy. Se svýma holčičkama se přišla rozloučit jejich dosavadní učitelka, která odcházela, ty naříkavě volaly "Paní učitelko, paní učitelko," natahovaly k ní ruce a téměř plakaly. "Paní učitelko, proč od nás odcházíte!" Chodila mezi nimi, jednu po druhé objímala, srdcelomně se loučila. Jaruška mi pak vysvětlila, že to byla tak báječná učitelka, "že tu jsi mohla třeba říznout nožem a ona tě za to ještě pochválila. Takovou druhou už mít nebudem." Pak přišla naše nová paní učitelka Vandasová, stará, mrzutá, kolik jí může být? aspoň pětačtyřicet,  a holčičky pod dojmem toho, že takovou jako byla předešlá už nikdy mít nebudou, na ni hleděly nevraživě. Vandaska byla hubená, ošklivá, s velikými zuby, nervózní. Ve skutečnosti byla utrápená, uštvaná nelehkým osudem a osobními trampotami, a utahaná  povoláním učitelky. Dávno ztratila ideály a přestala věřit, že je v dětech něco dobrého, a ani ji to nijak nepohoršovalo, jen se bránila jejich útokům, lstivosti, úmornému zlobení. Nějak už v životě nečekala mnoho radosti. Ale naše sympatie si tím nezískala. Se smutnou odevzdaností nám sdělila, že bude naše třídní, a poslala nás domů.
Cestou domů se ke mně přidala Liduška Buriánková.  Matně jsme si vzpomínaly na to, že jsme si coby batolátka spolu hrávaly. Taky sem přišla z jiné školy, obě jsme byly nové. Hned první den jsme se spřátelily a vydrželo nám to až do stáří.
Všimla jsem si, že sem chodí i Jajka Janatka, ale moc jsme se k sobě nehlásili, já jsem tíhla mezi vzorné holčičky a Jajka se s rozkoší řadil k největším rošťákům a sígrům.

Děti se výrazně dělily na "lepší" a "horší". Ty lepší bydlely na Hřebenkách,což byla sice vilová čtvrť obývaná doktory, umělci, vědci či profesory a vůbec reakčními živly, ale jinak slušná. Děti byly opečovávané, vymydlené. Učily se dobře a nijak výrazně nezlobily. Ty horší pocházely z činžáků kolem Plzeňské nebo dokonce z Košíř, byly umouněné, zlobivé, nehleděné, bez zázemí fungujících rodin, kradly a lhaly i když nemusely. Tenkrát ještě kradly i lhaly tak naivně a průhledně, že se na vše vždy přišlo. Mívaly občas vši, ale  holčičky nosily přesto načesaného kohouta s ohromnou, růžovou mašlí i když dosti ušmudlanou. Jejich životem usmýkané, věčně těhotné a od mládí bezzubé  maminky praly prádlo v neckách a křičely na hejno nezvedených harantů, trávily čas hádkami na pavlačích, tatínkové vesměs pracovali v Ringhofferovce nebo v pivovaře, propíjeli výplatu, tloukli celou rodinu a pozvolna si zvykali, že dělnická třída bude mít vedoucí úlohu. 

Košíře té doby byly předměstím nevalné pověsti, byly tam podivné barabizny a polorozpadlé domečky,  kolonie zvaná "Hliník" podle domků z hlíny a jiná kolonie "Arizona". Ta místa byla obývána lidem, od kterého bylo radno držet se dál. "Košířáci", to byl tenkrát pojem, který vzbuzoval mrazení. 

Když byli nuceni soukromí lékaři zanechat své praxe, skončila jim povinnost pečovat o své pacienty 24 hodin. Proto byla zřízena pohotovostní služba a lékaři se zde v noci, v neděli a o svátcích střídali. Čas od času vyšla služba i na jednoho z mých rodičů, ti potom ráno sdělovali, co se dělo. "Byl Hliník?" "Byl, ale dobře to dopadlo, dneska nás volali jen k porodu." "Byla Arizóna?" "Byla, tam už to byli horší." Většinou se někde rvali opilci, pobodali se cikáni, někdo se chtěl oběsit. Občas se třeba stalo, že volal anonym,  pak na ulici nebo v prázdném domku našli zraněného, někdy  mrtvého.   

"Košířáci" - to bylo něco jako dneska "chuligáni" nebo "skinhedi". Výrostci s kšiltovkou a s cigaretou přilepenou na rtu, s rukama v kapsách a výhružným výrazem v obličeji. Šeptalo se o nich, že mají u sebe nože a neváhají je použít. Jdeme třeba se spolužačkama po ulici a jedna z nich důležitě vykládá : "Včera jsem tudy šla, a zrovna tady šli proti mně mně tři Košířáci." Vzhlédneme s obdivnou bázní: "Vážně?" "Na mou duši." "A tři?" "No, tři." "A cos dělala?" "Nic. Tvářila jsem se, že je nevidím, a oni mě přešli a ani si mě nevšimli!" Naše spolužačka je v té chvíli hrdinkou.             

Smíchovští kluci vedou rádi silácké řeči o bitkách s Košířáky, ale s těmi pravými si raději nezačínají. "Mají u sebe nože," říkají, a významně při tom ztlumí hlas. 

Košířské děti, které s námi chodí do třídy, zatím žádný respekt nevzbuzují a nezdá se, že by měly nože. Jsou zanedbané, hloupé a špinavé. Těch se nebojíme, těm se posmíváme. Až vyrostou, stanou se z nich správní Košířáci, koupí si nože a celému světu ty ústrky oplatí. 

Ale bývá to i tak, že děti nedbají předsudků ani společnských tříd a kamarádí si spolu, jak je napadne. Já třeba jsem se skamarádila krom Lidušky i s Marcelou, která ke Košířákům neměla daleko. Marně mne učitelka Vandasová napomínala, že to není kamarádka vhodná pro mne. Udivovalo mne to a zlobilo, že to říká před ní a že to vůbec říká. Vandaska mne řadila mezi "lepší" děti, pocházela jsem ze slušné rodiny, bydleli jsme ve vile, koupali jsme se každý týden. Marcele učení moc nešlo, čistá moc nebyla, původně byla odeslaná do bývalé chlapecké školy, ale prostě tam odmítla chodit. Byla repetentka, tak trošku zaostalá, ale jak zajímavá! Líčila mi podivuhodná dobrodružství svoje i členů jejich rodiny, kteří se porůznu vyskytovali v exotických zemích, zažívali podivné příhody a měli prazvláštní složité a zmatené osudy, plné zvratů, únosů, ztracení ve světě a opětného nalezení, zázračných náhod a složitých propletenců. S úžasem jsem poslouchala její zkazky a dlouho mi trvalo, než jsem pochopila, že si vše vymýšlí. Jen snad tetičku v Americe si nevymyslela - od ní dostávala pohledy a dopisy s nálepkama. Když jsem ji byla prvně navštívit, užasla jsem, jak také mohou lidé bydlet. V jediné místnosti, sice rozlehlé, ale tmavé a nábytkem přeplněné, s oknem do Plzeňské třídy, žilo tolik lidí, že se mi je nikdy nepodařilo spočítat. Stará zamračená teta tam vařila, kočky skákaly po skříních, na posteli spal kdosi po noční směně. Místnost byla dělená skříněmi na různá zákoutí, v každém kdosi vegetoval, a v jednom z těch koutků měli Marcelini starší bratři cosi úžasného - elektrický gramofon ! Tak docela v bídě nežili. A nejen to, i úžasné desky. Právě na poslouchání těch desek mě Marcela pozvala, pouštěla mi "Píseň severu" a "Kryté vozy širou stepí jedou". Ty kryté vozy byly také trochu neuměle namalované v tom koutku na zdi. Tady se smělo všechno - i chodit doma v botách, i malovat po zdech. Doma si nikdo  Marcely nevšímal, natož aby ji napomínal, že se neučí. Mohla odcházet kam chtěla a vracet se domů kdy chtěla. Pouštět desky si směla také kdy chtěla, rajský život! Neměla žádný svůj stolek nebo poličku na knihy. Všechno svoje učení měla v tašce a všechno nosila neustále s sebou. Divila jsem se vždycky, proč nosí i ty učebnice, které zrovna ten den nepotřebujeme. Teď jsem to pochopila - ona si je nemá doma kde vyndat a uložit. Pak jsem zase Marcelu pozvala já k nám a to zas užasla ona. Asi viděla prvně v životě koberec, protože se na něj bála šlápnout, a prvně v životě křišťálový lustr, protože na něm mohla nechat oči. Obdivovala moje hračky - zvířátka z durolinu - a když to máma viděla, mnohé takové jí koupila.  

Podle učitelek sice patřila Marcela mezi ty "horší" děti, ale jinak byla hodná, chodila na náboženství a do kostela, nekradla, měla dobré srdce a velikou lásku ke všem zvířatům. Ty jaksepatří horší děti obvykle žádnou dobrou vlastnost neměly a kamarádit se s nimi nedalo, protože to neuměly. Na přátelské gesto odpověděly zlomyslností, při hrách podváděly, s vychytralým úsměvem lhaly, uměly se jen primitivně pošklebovat, strkat do sebe a fackovat se. Učitelky je neúnavně trestaly a při tom věděly, že je jejich výchovné úsilí marné a předem prohrané.   

Měla přijít školní lékařka. "Co je dneska za den?" ptala se Vandaska. "Pátek." "To je hloupé," povzdychla si třídní, " to už budou děti špinavé." Tenkrát bývalo zvykem koupat se v sobotu, ale děti z Košíř ani z činžáků na starém Smíchově obvykle koupelnu vůbec neznaly. Koupaly se pokud vůbec, tak v neckách. Jejich život se odehrával v pavlačových domech s byty o jedné místnosti, maximálně o kuchyni a pokoji. Na pavlači byl společný záchod, předsíně u bytů nebyly. Staré činžáky stály v pravoúhle se křížících ulicích, nikde špetka zeleně, snad jen na smutných dvorcích akáty, ale tráva už ne. V Košířských koloniích možná zeleň byla, ale jaksi nehleděná a plevelná. Nikde kousek poezie, nikde snaha o hezčí, čistší a veselejší život. Otcové pracovali v Ringhofferovce neboli Tatrovce, nebo také v pivovaře, utahané matky křičely na špinavé nezvedené haranty, běhající po ulicích, průjezdech a dvorcích. Usoužené učitelky shledávaly marnost své snahy cokoli jim vštípit o hygieně, slušnosti či gramatice. 

Přišli komunisti a dosavadní zvyklosti obrátili naruby. Školství těch dob procházelo neustálými reformami, škola byla zmrzačená, okleštěná, pokřivená, a ideologicky ostře sledovaná. Na škole byla založena pionýrská organizace. Zatím do ní nikdo nevstupoval, jen pár vlašťovek, které se jaksi neštítily ničeho. V každé třídě se stalo pár dětí pionýry - a spolehlivě ty nejhorší, z Košíř. Malí grázlíci, jejichž rodiče byli politickou vlnou vyneseni na vrchol společnosti. Nejzlobivější, nejhloupější, nejotrhanější, nejšpinavější, nejhubenější a taky ty co kradly.Doposud se nad nimi lámala hůl a prorokovala se jim polepšovna a později šibenice. Jakmile kdosi rozbil vitrínu, zničil nástěnku nebo bylo cosi ukradeno, šlo se hledat viníka mezi ně najisto. Náhle byly tyto děti nedotknutelné, náhle nám měly být vzorem. Nekomunistické učitelky s neslyšným povzdechnutím mlčky dělaly svou práci dál, jak to šlo. Komunistické učitelky, z nichž ty nejostřejší už byly ředitelkami, s velkým fanatizmem začaly převracet hodnoty, ničit vše staré a zpátečnické, násilím a rozkazem zavádět ráj na zemi. Co ale s těmi pionýry? To byla najednou čára přes rozpočet. Nemohly z těch dětí, které donedávna s takovou horlivostí trestaly a peskovaly, udělat přes noc svoje oblíbence a dávat je všem ostatním za vzor! A přece to nakonec  udělat musely. Bylo to vlastně, když na to teď vzpomínám, žalostně dojemné: jak ta vzorná pedagožka pátrala, zač by to nemožné dítě, nyní vlastně  vzorné, mohla pochválit. "Všimněte si, jak se teď snaží! Vidíte, jak už se polepšil? Půjčil si ve školní knihovně knížku!" Náhle byli Košířáci na výsluní zájmu a věřili, že jednou to těm reakčním živlům a vzorným dětem spočítají. Učitelky se stále ještě řadily k inteligenci a domnívaly se k ní náležet, nemohly proti ní náhle začít razantně vystupovat, ale těm živlům z Hřebenek to občas daly najevo, že ony to nebudou, kdo jednou bude třímat otěže, že vedoucí úlohu má odteď dělnická třída. Zástupci pracujícího lidu někdy přicházeli do škol na besedu s žáky, a ti jim to dali najevo hezky polopatě, že žádné bílé límečky nepotřebujeme, nějací doktoři, inžinýři nebo dokonce advokáti nejsou k ničemu, musíme s nimi sice nějak žít a vedle sebe je trpět, ale běda kdyby snad chtěli být brzdou naší cesty k socialismu, to bychom s nimi poprávu zatočili. Učitelky, zmatené a vykolejené, dávaly sice chytrým dětem jedničky dál, ale těm hloupým už se dát pětku bály, dělaly co mohly aby je mohly za něco pochválit.  
Někdy je vynášely přesmíru, a byl to stejný omyl, jako když je pronásledovaly. Ani tím, ani oním, ničeho dobrého nedosáhly. Vesměs jen přispěly k vypěstování nových záporných vlastností: nadutosti, pocitu nadřazenosti. Pionýři nabyli vědomí, že nahoru se lze dostat velmi snadno - stačí jen nemít páteř a vstoupit ve správnou chvíli do správné strany. Možná ale ten nečekaný vzestup z bahna na výsluní slávy a do výšin privilegované třídy někomu také prospěl. Hloupoučká a vysmívaná Jiřina se náhle ocitla na výsluní přízně a zájmu,  začala cítit člověkem, z ušlápnuté chudinky byla náhle sebevědomá občanka, náhle se cítila být člověkem. Byla si vědoma své zodpovědnosti, že je nyní vzorem. I knihu si půjčila! Stěží v ní slabikovala, ale nosila ji stále s sebou. Vždy ochotná všem předvést, jak se chová pionýr. Když jsme se o přestávce honili, ona běhala i se svojí knihou. Někdy si i sedla a zírala na písmenka. "Kde už jsi?" ptala jsem se škodolibě. Hrdě ukázala, že už přečetla skoro dvě stránky. 
Knížky si možná Pionýři půjčovali, ale jen ty správné a schválené: Můj syn Oleg Koševoj, Jak se kalila ocel, Dny a noci, Timur a jeho parta. Občas ji otevřeli a chvíli zírali na stále stejnou stránku, aniž by obraceli listy. Potom zas knihu vrátili.
Dojemné bylo, jak Jiřina jednou excelovala - to když jsme se v nauce o domácnosti učili o škůdcích a o domácím hmyzu. Znala perfektně štěnice, rusy, šváby, moly, ba i blechy a rybenky... Konečně něco, co věděla líp než učitelka!

Uvědomělé učitelky se pokoušely uvěřit tomu, že silou vůle a pádností argumentů vštípí těm podezřelým dětem ze Hřebenek své třídní uvědomění, že je přesvědčí o správnosti svého přesvědčení, že je vytrhnou ze zhoubného vlivu jejich intelektuálského prostředí, že je vytáhnou z bahna zhoubných idejí. To jediné, čeho dosáhly, bylo, že je naučily lhát. Přetvářka se stala věcí nutnou k přežití a tím ztratila punc nějaké nepravosti. Když jsme byly s kamarádkama mezi sebou, předháněly jsme se v odsuzování komunistů, a před učitelkama jsme se předháněly ve šroubovanosti a vyumělkovanosti frází. Ovládly jsme dobře to umění - lhát a nehnout při tom brvou, uctívat Stalina,  tvářit se uvědoměle a nenechat se přistihnout při nějakém úšklebku. Někdy, vzácně, se to nepodařilo, to potom bylo zle, byl to průšvih nad průšvihy, dlouho vyšetřovaný a dlouho přetřásaný, to hrozil špatný posudek, znemožnění studií, zmařený život - ale to byly vyjímky, většinou jsme se vždy chovali předpisově. Bez rozpaků, bez výčitek, bez špatného svědomí. Věděli jsme, že je to kašpařina, ale že se to všechno holt musí, je-li nám normální život milý. Tak se stalo, že nakonec přecijen odešly nadané děti studovat, byly pak chloubou školy, ty méně nadané do učení, a ty docela blbé na horníky - ty potom teprve byly chloubou školy.
Věřím tomu, co nám vtloukají do hlav a co denně musíme papouškovat? Samozřejmě že ne.  Vím, že to není pravda -  ale proč vlastně to není pravda? Vtlouká-li se lidem a zejména dětem do hlav jakákoli demagogie dostatečně dlouho, nakonec se jim v mozku drápkem chytí, a nakonec, byť jen v podvědomí, tak trochu uvěří. Jen velcí myslitelé dokážou odolat. Děti jsou bezbranné a zranitelné. Proč nevěřit tomu, že socialismus je jediný spravedlivý řád, že v něm jednou budem radostně žít, proč odmítat návrat starého světa, bídy, hladu a nezaměstnanosti? Proč, když je to tak lákavé a snadné: vybudovat socialismus, zajistit blahobyt, zachovat světový mír? Co je tak špatného na těch vizích? Táta říká, že je to všechno podvod, že je to lež a že to jednou pochopím. Samozřejmě, že víc věřím tátovi než Vernerce. Ale přecijen...

Trochu neuctivě, s údivem a despektem jsme se ve čtvrté třídě začínali učit ruštinu. Ani ty "lepší" děti ze Hřebenek, ani ty "horší" z Košíř, ač pionýři - nikdo o ni nestál. Jen Honza Čapek, syn komunistů, se k ní choval se vší vážností a úctou. Byl ze Hřebenek, nicméně byl i komunista a pionýr. Trochu jsme se ho báli a trochu nám byl k smíchu, jeho neohrabaná zavalitá postava, jakási naivní touha po dokonalosti a jeho bezradnost, kam se zařadit. Toužil být dokonalý v očích učitelů, v očích spolužáků i v očích soudruha Stalina - a nešlo to skloubit. Byl pionýrem - a pionýr se nepere, ale byl taky klukem a nechtěl být pokládán za zbabělce. Nabádal nás, abychom měli vážnost k jazyku Stalinově, a viděl, jak ten jazyk nemáme rádi a jeho nikdo nebere vážně a všem je k smíchu. Neměl to lehké. 

Soudruh Stalin! Nedotknutelná modla, jakýsi novodobý bůh. V žádném projevu na žádné schůzi nesměla chybět věta k jeho oslavě. V každém čísle novin musela vyjít o něm nějaká oslavná báseň, tu řemeslně bezchybná od profesionála, tu pitomá a naivní, vytrysklá ze srdce prostého člověka. Vždy byla uznána uměleckou - na téma Stalin se stávalo uměním vše. Jeho portréty zdobily veškeré veřejné místnosti. Ve všech učebnicích byl před titulním listem jeho a ještě taky Gottwaldův portrét. Po ulicích visely prosklené vitrínky, v nichž na vyrudlém krepovém papíře byly připíchnuty známé obrázky ze Stalinova života a kolem nich z papíru vystříhané karafiáty.Těch schválených fotografií, které prošly přísnou cenzurou, bylo jen několik málo druhů, nějaké neoficiální snímky neexistovaly, takže ze všech skříněk, vývěsek, nástěnek a vitrínek na nás hleděly snímky stále stejné.  Malíř Čumpelík vytvořil monumentální obraz: po širokém schodišti kráčí vzhůru lid, dělníci, rolníci, pracující inteligence a matky s dětmi, a nahoře na posledním stupni stojí Stalin, v jakési bílé uniformě, kolem něj leží rudé růže, lid jásá, stoupá k němu a přináší další růže. Ten obraz byl tak dokonale kýčovitý, že se nad ním později pozastavil i sám przident Zápotocký, ale to až později, až když byla poodkrytá opona kultu osobnosti. Zatím je Stalin božstvem a všichni se předhánějí v tom, kterak ho zaplést do svých projevů písemných i ústních a kterak mu z pilnosti skládat ještě větší hold než se úředně musí. Stalina máme za každým slovem a všecko cokoli oficiálně sdělujeme je nutno nakonec zakončit provoláním slávy velikému Stalinovi. Vycházejí články v novinách, kde je dokazováno, že to byl největší vědec všech dob. Nehoráznosti a zrůdnosti na každém kroku už nikoho nevzrušují, zvykli jsme si.  

Za války byl nepřítel jasný - byli to Němci. A lidé věřili, že válka  nepotrvá věčně, schoulili se do sebe a zakukleni přežívali. Stěsnali se kolem kamen za zatemněnými okny a pojídali své hubené příděly válečných potravin s nadějí, že bude líp, že se jen nějak musí přežít dnešek. Ale za komunistů to bylo jiné - tohle mělo být na dlouho. Teď už nepůjde jen zatajit dech a vydržet. Teď už se musí nějak žít, plavat s proudem, nějak splynout s davem. Nepřítel už tak jasný nebyl, nepřítelem mohl být kdokoli z nás. Lidé se báli, ale chtěli žít, už nechtěli přežívat. Pozvolna ztráceli svou lidskou tvář, přijali lež a přetvářku jako normu. Děti byly přísně poučeny, že o tom, co se mluví doma, nesmí se mluvit ve škole. S některými kamarády ano, ale určitě ne před učitelkami. Všude visela ve vzduchu jakási hrozba, všude číhalo nebezpečí. O leckoms si ti, kdo se znali, šeptali : "Pozor na něj!" Byli tu uvědomělí komunisté, kteří se s názory netajili, ale byli tu i fízlové  provokatéři. Všichni se báli všech, dokud se důvěrně nepoznali. Ale člověk si nikdy nebyl úplně jistý. Někdy stačilo, aby dostal někdo na někoho vztek, a udal ho. Kriminál jaksi hrozil všem. Stáňa Mlčochová měla zavřeného tatínka - za to, že ho osočili z výroku "každej komunista je vůl". On se hájil tím, že řekl jen "každej vůl je komunista". Ale dostal  dva roky. Jednou za měsíc ho Stánina maminka s dětmi směla jet navštívit a čtvrt hodiny s ním pohovořit. 
Učitelé se ke Stáně vesměs chovali hezky, někteří jí i stranili. Vernerka se Šindlerkou jí kupodivu žádné těžkosti nedělaly. Moje máma, když se dozvěděla o její hmotné nouzi, pomáhala jak mohla. Kdykoli bylo nutné pořídit do školy něco dražšího, pořídila to pro mne i pro Stáňu. Stáňa chodívala s námi a s Tesařovými výlety, na plovárnu, na vycházky po Praze zakončené návštěvou cukrárny, a naši za ni vždycky všude platili. Stáňa ale byla tak trošku mazaná potvůrka a uměla svého postavení dobře využívat. Jejím velikým zájmem byli kluci a milovala dívčí romány od Huttlové. Musím přiznat, že mně se taky líbily, ale naoko jsem se jim vysmívala, protože mezi chytrýma holkama se slušelo jimi pohrdat. Dokonce jsme na ně psávaly parodie, což bylo velmi zábavné. Zpočátku nám psaní šlo báječně a nasmály jsme se při něm velice, pak ale se jaksi zadrhlo a román končíval u první kapitoly. Snad má každý právo prožít si svá telecí léta s brakovou literaturou, ale na světě je tolik hodnotných knih, že na ně jeden lidský život nestačí, a tak je možná také škoda každé promarněné chvíle.   

Stále ještě se na školách smělo vyučovat náboženství. Na anglické škole jsme mívali pana katechetu, tady nás ho učila "sestřička". Jmenovala se Marie Šánová, nosila hábit jeptišky a myslím, že jinak žila a pracovala v Ústavu hluchoněmých v Holečkově ulici, který tenkrát ještě jeptišky celý vedly. Byla nadšená až fanatická, a obklopovala se houfem vzorných dívek šprtek. Všechny děti ze třídy nebyly římskokatolického vyznání, ale ty vzorňácké jedničkářky z prvních lavic se tu sešly všechny. Snaživě vysokými hlásky recitovaly úvodní modlitbu, kterou sestřička trochu afektovaně předříkávala, krasopisně si opisovaly do sešitu  poučky a modlitbičky a obkreslovaly kresby, které sestřička vytvářela na tabuli. Škemraly o razítko do sešitu, jichž měla sestřička nepřebernou zásobu, a pečlivě si ho vybarvovaly. Ta razítka se svatými náměty tiskla sestřička kamkoli to šlo, do našich sešitů, do zpěvníků, na volné listy knih. Tak trochu mě zaráželo to, že cokoli bylo pobožné, bylo už jen tím  nezpochybnitelné. (Tak trochu jako s tím Stalinem.) Jakýkoli obrázek byť nejisté kvality, který měl zbožný námět, byl krásný, a jakýkoli zbožný text byť sebeblbější byl správný. Sestřička si libovala v jemných barvách, a jakýkoli kýč, pokud měl jemné barvy, byl shledán vysoce uměleckým. Do sešitů se smělo kreslit, ale jen obrázky schválené, směly se překreslovat obrázky z tabule nebo kopírovat z nějaké pobožné knížky, jemnými barvami. A také se sem smělo i lepit. V tom byla nedostižná Marcela, ta měla tetičku v Americe a dostávala od ní vánoční nálepky. Fascinovaly mne, byly pro mne symbolem toho nejúžasnějšího, co Amerika, země zaslíbená, skýtala. Byly na nich obrázky cesmíny, svíček,  věnců, dárků, zasněžených kostelů a mnohých dalších vánočních symbolů a zdály se mi být téměř zázračné. Marcelin sešit, nálepkami vyzdobený, byl předmětem veliké závisti všech. A to blaho, když Marcela milostivě ze svého bohatství utrousila drobeček a nějakou nálepkou mě podarovala! Můj sešit na náboženství, asi třemi nálepkami vyzdobený, nabyl velikého kouzla a veliké ceny. Dodnes cítím toužebné mrazení, když spatřuji někde malinké nálepky, ač dneska už jich je spíše inflace. 
Čas od času se chodilo ke svaté zpovědi. Podle zpovědního zrcadla v modlitební knížce bylo nutno pracně a zodpovědně dát dohromady svoje hříchy. Bývala to úmorná dřina. Byla to tenkrát krádež, když jsem si u cizí zahrady natrhala sazeničky? Ale jen ty co prorůstaly ven plotem? Byl to hřích, když jsem se prala s Ivanou? Ale ona si začala! Odmlouvala jsem babičce - no, to je jasný hřích. Opovážlivě jsem spoléhala na milosrdenství Boží - to když jsem se neučila a pak se modlila, abych nebyla vyvolaná. To taky je hřích. Rušila jsem svévolně sliby Bohu učiněné - ale když já jsem mu někdy slibovala nesmysly - třeba že doběhnu dřív k tomuhle kandelábru než sem dojede támhleto auto, nebo že do večera překoušu tohle dřívko...A co když jsme se s dětma posmívaly tichému bláznovi, ale tak aby to neslyšel? A když jsem zpívala píseň "Škopky lítají, hrom bije, vzpomeň si na mne mordyje"? Byla ta píseň sprostá, nebo nebyla?
Pracně jsem si sesumírovala hříchy a krasopisně jsem si je přepsala na papírek, který jsem pečlivě složila, a uschovala, aby ho nikdo cizí nespatřil. Ještě se muselo odpustit těm, kteří nám ublížili. Neměla jsem pocit, že by mi někdo ubližoval. Dokonce ani na dědka Novotného, který mě zneužíval, jsem neměla zlost. Komu a jak mám odpouštět? Seděla jsem, úporně se snažila odpouštět, a nevěděla komu a co. Pak se ve studeném kostele stála fronta u zpovědnice, ze dvou stran, důstojný pán střídal  vždycky jednoho zprava a jednoho zleva. "Kolik máš hříchů?" dohadovaly jsme se s holkama. "Sedm." "Já devět, heč!" Chudák pan farář, ten se asi dozvěděl věcí! Uložil pokání, jednou otčenáš a jednou zdrávas, to ukládal všem, a pak se měla  vzbudit účinná lítost. To byl další problém. Snažila jsem se co jsem mohla, zase tak úporně - ale nebyla jsem si jistá, zda vskutku lituji účinně, dokonce zda vůbec něčeho lituji. No ale hlavně že jsem vyzpovídaná a ve stavu milosti posvěcující. Teď hlavně neudělat do zítřka žádný hřích. Zítra se půjde ke svatému přijímání.  
Od půlnoci se nesmí nic jíst ani pít. Ještě před spaním jsem se nacpala, abych do rána vydržela, ale ráno mi stejně bylo zle. Migréna, závratě, pocit na zvracení. Dolezla jsem do předsíně, sesula se na markýzu, a nemohla jsem dál. Kristus trpěl, musím taky, to mě trochu povzbudilo. V mrákotách jsem se dopotácela do kostela. 
Do kostela jsme chodili ke Gabrielu, do kaple bývalého kláštera, který sousedil s naší zahradou. Vzorné dívky z naší třídy sedávaly v první lavici napravo a vzorní hoši (těch už tolik nebylo) sedávali na protější straně. Někteří vzorní hoši směli ministrovat. Všem nám vévodila naše sestřička, dbala na vzorné chování a dohlížela na projevy zbožnosti, nesměli jsme se šťouchat a hlavně jsme měli řádně zpívat píseň, kterou s námi secvičila. V sobotu jsme se doma koupávali a tehdy mi babička na mou žádost natočila mokré vlasy - v kostele jsem potom měla nádherný účes, sice některé vlasy vyšly stočené nějak jinak než by logicky měly, jejich směr i tvar neodpovídal správné představě o kadeřavých vlasech a občas dokonce trčely podivně do prostoru, ale v podstatě byl účes slavnostní. Bohužel dlouho nevydržel. Mše svatá mě velmi nudila, a nejvíc kázání. Zaklopila jsem uši a zatarasila si mozek, nic ke mně neproniklo. Jen ta vzletná dikce důstojného pána, kterou jsme potom s Ivanou rády doma karikovaly.   
Z kostela jsem šla s babičkou, zavěsila se do mne a naříkala, jak se jí špatně dýchá a těžko jde. "Než já se vyškrtám ..." Domů to nebylo daleko, ale muselo se jít do kopce. Máma utíkala napřed, aby už byla doma a mohla konat přípravy na vaření nedělního oběda. Byla to radost, jít z kostela a mít povinnost za sebou - tedy aspoň pro mne. Někdy jsem si říkávala : jediný volný den v týdnu, a ještě je pokažený tím kostelem. Kdyby se aspoň po mši mohlo hned odejít - ale to se ještě musí babky modlit ke svatému Michaeli, a potom ještě zpívat, a pak se ještě modlit - důstojný pán s ministranty už jsou dávno pryč a babky ne a ne se utrhnout a jít konečně domů. Ale pak ta chvíle nastala, i nejskalnější babky pomalu vstávaly a vycházely, a před námi byla skvělá neděle.

V neděli odpoledne nás táta brával do muzeí a na vlastivědné vycházky. Nejraději jsme měli technické - v ústřední hale jsme obdivovali lokomotivy, letadla, stará auta. Pak nás nesmírně bavila optika. V projekčním sále promítali staré němé grotesky. Už tenkrát byly dokonalé a s léty nic neztratily. V paměti mi uvízla vycházka do Královské obory a do Stromovky. Na jednom záhonku kvetly pomněnky tak hustě, že vypadaly jako kopeček modrého písku. A ty oleandry! Lososově růžové, nachové, žluté, fialové, bílé. Devítiletá Ivanka a tříletý Evženek se svezli na kolotoči, já už jsem se cítila být na to příliš velká. Byli tam i poníci, vozili děti a tahali vozík, Ivanka jela na největším uprostřed, strakatý napravo byl divoký a dlouhosrstý šedivý nalevo byl dobrák. Domů jsme šli procházkou přes starý Bubeneč a radovali jsme se z toho, jak jeho uličky budí dojem venkovského městečka. 

Ve čtvrté třídě jsme se začali učit ruštinu. Naše třídní Vandaska byla učitelkou ještě ze starých časů, o ruštině neměla ani páru, ale nezbylo jí, než přijmout další kříž na svá bedra a ruštinu nás začít jaksi po svém vyučovat. S nechutí k novotám, s rezignací a trochu se strachem. Nejdřív k nám měla přednášku, že Rusové píší úplně jinak než my, ale že se jim kvůli tomu nesmíme smát - jim možná zas připadá směšná latinka. Oni za to nemohou, že mají takové písmo, oni se třeba zase diví nám. Doporučila nám předplatit si časopis "Ogoněk", což jsme si vysvětlili tak, že asi bude o koních. Potom z jakési metodické příručky obkreslila na tabuli kousek textu v azbuce a nařídila nám, abychom si ho opsali. Obkreslovali jsme si ho z tabule stejně jako ona, každý znak zvlášť, aniž bychom tušili, co to vlastně píšem, Vandaska to zajisté netušila taky. (Komenský by asi zaplakal.) Než jsme ty "domečky a židličky" překreslili, byl konec první hodiny. V sešitě jsme měli první ruskou větu, ale jak se ty obrázky čtou, to nikdo netušil.  Dlouho trvalo, než jsme pochopili, že ta obrácená trojka je "z", že měkký znak se nečte "b", že to obrácené "R" se čte "ja".Slova "Ruský jazyk", psaná azbukou na učebnici, jsem dlouho četla "pyccknň rtřibik" . Vandaska byla před námi asi tak o lekci napřed a  úskalí světového jazyka jsme zdolávali společně. Tajná nechuť nás děti s Vandaskou trochu sblížila. Učili jsme se dokonce zpívat různé ruské písně, i budovatelské, i obyčejné dětské, i hymnu. Rozkošně jsme komolili slova a přizpůsobovali je svým představám. V písničce o kozlíkovi byla sloka, že ho napadli sjeryje volki (=šedí vlci). Ptali jsme se Vandasky, co to znamená. "To ho asi přepadla série vlků," vysvětlila nám. Jeden hoch se hlásil :"Prosím, já sbírám známky, tam se taky říká, že je od něčeho série." A mnohé další perly vznikaly. Ivana vyprávěla, že když se učili sovětskou hymnu, vysvětlila si slova "vělikaja Rus" jako že tu "velí Kája Rus". 

Vandaska nás nejraději učila písně svého mládí, třeba tu "Krásný vzhled je na ten boží svět - la la la... - ty modravé hory, v hájích pěvců sbory, rozkošné roviny, města dědiny, spanilá jsi vlasti má, mé srdce ti plápolá, sláva tobě vlasti milená!" -  musela to být píseň prastará, když moje babička na ni znala dokonce parodii : " ... spálila si vlasy má, když polívku vařila, sláva tobě, huso pečená!" Ale měli jsme ji rádi, stejně jako onu píseň "Na den svatého Rúfa", to byla taky taková staročeská. Zpívalo se tam o tom, jak král Otakar vítězný vznesl slávu Čechů až k moři Baltickému, což bylo zřejmě v pořádku. Až po letech mi došlo, co to znamenalo : vést prachsprostou dobyvačnou válku. Zato neměla Vandaska ráda ty písně, kde se zpívalo o milé nebo milém - prý se to do školy nehodí. Ale kolik je českých písní, kde není o milé nebo milém zmínka? Tělocvik učila taky tak nějak po staročesku - odvedla nás na školní hřiště a pravila, že děvčátka budou tančit tanečky a hoši si budou hrát s míčem. Děvčátka tančila osvědčený taneček "Pletla v kytku rozmarýnu" nebo "Pata, špička, celá noha" - to bylo tak jednoduché, že jsem to zvládla i já, a hoši po celou dvouhodinu hráli fotbal. Spokojenost byla na všech stranách. 
Ke konci hodiny řekla někdy Vandaska "pobavíme se" a nařídila klukům, aby tančili s námi. Té legrace!

V padesátých letech bylo záhodno, aby se ruštině učili všichni občané. Jak toho dosíci? Krom jiného umístili ve všech dopravních prostředcích kovové schránky s nápisem UČME SE RUŠTINĚ, SVĚTOVÉMU JAZYKU POKROKU A MÍRU a do těchto schránek se vkládala veliká písmena azbuky s jejich českým ekvivalentem. Každý týden byla obměňována. Zda se je někdo vskutku naučil, to už se nezjišťovalo. Jistý občan se učil azbuku tím způsobem, že ji měl vyvěšenou na záchodě a později si stěžoval, že při spatření ruského textu se mu chce na velkou, prý podle Pavlova. 

Vandaska byla postarší, hubená, usoužená a utrápená, kluci ji zlobili a neměla pro ně pochopení, uznávala spíš holky. Když přišla ráno do třídy, prohlédla svou peněženku a v ní potravinové lístky. "Ještě tu mám ňákou mastnotu, tak třeba ty a ty, půjdete mi nakoupit." Vybrala dvě holčičky z předních lavic, kterým neuškodí když zmeškají hodinu, a poslala je do nedalekého "Bratrství" pro margarin a nějakou tu skývu. Pak ještě poslala jinou žákyni pro karfiól.  Potom chtěla začít vyučování, ale kdosi se přihlásil a žaloval, že se včera před školou pral Janatka s Adamcem. Oba byli vyslýcháni a posléze posláni na hanbu. Jindy se zase vyšetřovalo, kdo počmáral zelené sloupy na schodišti. Všichni shodně prohlásili, že to byly děti z druhé třídy. Nebo kdo zahodil do koše rohlík. Výuka nemohla začít, dokud se kauzy nevyšetřily. Vážného provinění se jednou dopustil Janatka, který ukradl v trafice "Vpřed". Hájil se tím, že ho Balík navedl. Nicméně vzala Vandaska jeho zlodějskou ruku a otloukla mu ji o lavici. Konečně se mohlo začít vyučovat, kontrolovaly se domácí úkoly, neustále bylo nutno napomínat zlobivé žáky. Vše se neslo v duchu nezbytí, a v duchu bědování nad krutým osudem učitelky, která si musí svůj chléb a svou mastnotu zaopatřovat nejhorší možnou prací.  
Jednou jsme měli tvořit věty na  slova typu "zvířátko, hříbátko". "Kočička je falešné zvířátko," napsala Jana Feyrerová. Vandasku to roztesknilo. "Nikdy tohle neříkejte, to není pravda, kočička není falešná, to jen lidi vymysleli. Já jsem měla kočičku, a ta byla věrná jak pejsek. Já jsem ji měla tak ráda, že když mi umřela, tak jsem plakala." Najednou je nám Vandasky líto. 
Vandaska vycházela z toho, že dívky by byly jakž takž hodné - ale kluci? dávno ztratila naději, s těmi že něco pořídí. Její představa přijatelné školy byl průvod dívek, kráčejících ve štrůdlu a zpívajících některou ze starosvětských písní, určených školní mládeži, nejlépe tu "Krásný vzhled je na ten boží svět - la la la ..."  - ale těmto ideálům začínalo být odzvoněno. Třídy byly smíšené, a do hodin zpěvu pronikaly budovatelské písně.

Žádná výchova k hrdosti, čestnosti, pravdomluvnosti. V anglické škole se s dětmi zacházelo jak s džentlmeny - a čekalo se od nich, že se budou jako džentlmeni chovat. A děti vskutku očekávání splnily. Ne kvůli učitelům, ne ze strachu před trestem, ale kvůli sobě, pro hrdý pocit vlastní cti. Tady se předem předpokládalo, že děti lžou, podvádějí, opisují, některé dokonce kradou, a předem se činila ponižující opatření.  Učitelé v nich viděli jen větší či menší grázlíky, nikterak neapelovali na jejich čest, ale rovnou hrozili sankcemi. "Však my víme, jací jste a co ve vás dříme, ale jen počkejte, až vás nachytáme ... !" Usoužení, utýraní a iluzí zbavení sváděli boj s malými Košířáky, dětmi dělníků z Tatrovky a pivovaru, s dětmi odjakživa přivyklými drsným zákonům ulice, nic dobrého od nich nečekali a ani by se nedočkali. A ty z Hřebenek? Jedny za vosumnáct ...
Nejdřív na mne děti zíraly s úžasem : "Ty nechceš vopisovat? Nejseš ňáká pitomá?" Ale netrvalo dlouho a pitomost mě přešla.  

Propaganda. Vlezlá, neutuchající, ubíjející, útočná, úmorná, a natolik rozbujelá, že už ji nakonec nevnímáme. Všude plakáty, všude hesla. Výzvy, nabádání k čemusi, plamenná provolání. Každá, jen trochu vhodná plocha, každé myslitelné místo je polepené, popsané, čímsi potropené a počiněné. Na náměstích, nárožích, v parcích, před většími budovami, kdekoli se vejdou, stojí mohutná monstra. Konstrukce slepované z betonu, trubek, latí, sádry, polystyrenu - potažené pruhy plátna, vyzdobené pěticípými hvězdami, srpy a kladivy, rozesmátými tvářemi, siluetami dělníků, karafiátů, pěstí, vlajek,  někdy fotografiemi státníků, popsané hesly. Říká se jim opičí dráhy. Staly se trvalou součástí veřejných prostranství, občas jsou omšelé a opršelé, z nápisů občas odpadla písmena, z fotografií visí cáry. Nikoho to nermoutí, protože nikdo už je jaksi nevnímá. Jen cizinci před nimi zůstávají stát a zírají v němém úžasu. Ve výlohách obchodů jsou místo zboží  portréty prezidenta a předsedy vlády. Vyrudlé potrhané plakáty vlajou ve větru na všech nárožích. Výzvy, hesla, motta, neustálé konstatování, že naše cesta je jediná možná, a odlouplá písmena protistátně komolící jejich obsah. Na nákladovém nádraží byl po dlouhá léta obří nápis ČEST PRÁCI - kde chybělo písmeno Á. Nebo k nápisu "Pod praporem komunizmu hrdě vpřed" přivázal kdosi šňůru a pověsil prádlo. A mnohé jiné nechtěné žertíky - běda však, chtěl-li je někdo fotografovat a přistihli-li ho při tom esenbáci, jako se to jednou stalo mně. A hesla nám stále a odevšad buší do vědomí a vymývají mozek, ať už jsou jakkoli zesměšněná. Povinně se veselit, povinně jásat, cosi budovat, něčím šetřit, něco sbírat, na něco myslet, někoho uctívat, něco milovat, něco oslavovat, s čímsi souhlasit, proti něčemu bojovat. A především pracovat. Já jsem horník, kdo je víc? Prací zvítězíme v boji za mír. Čest práci, úctu chlebu. Šetřte lesy, šetřte od třísky. Nejlepší chlapci jdou do dolů a hutí. Blahobyt dokážeme vyrobit. Se Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak. Proletáři všech zemí světa, spojte se. Závěry 14.sjezdu splníme. Sovětský svaz - náš vzor.  Na všech veřejných budovách, ve všech provozech, továrnách, na všech pracovištích, úřadech, všude bylo nutno odvolat se na tento náš vzor. Sovětské školy, železnice, mlékárny, opravny obuvi, nemocnice, čistírny... všude se skvěl nápis, že "sovětská doprava, literatura, věda, pekárna, prádelna...náš vzor". Šeptal se vtip o nápisu na veřejných záchodcích.
Vtipy se šířily bleskem a bývaly jedinou radostí poníženého, ubíjeného a zblblého lidu. Přivykli jsme propagandě, prostě se to musí, považovali jsme ji za samozřejmost a přestávali jsme ji vnímat. Nikoho už nezarážela trupost tohoto počínání, musí to být, nedá se nic dělat. Kdybychom se vzepřeli, stali bychom se nepřáteli lidu a socialismu, dali by nám to do posudku, zavřeli by nás. Chce se snad někomu do vězení? Nikoliv, chceme se mít lépe a radostněji. Čím více budeme křičet, tím dříve ten ráj na zemi vypukne. 
Malé obchůdky jsou znárodňovány, majitelé jsou vyhozeni. Z mnohých se stala "Agitační střediska". Vyznačovala se zvláštním folklórem: zvenku byla opatřena konstrukcí z trámků, na kterých byly zešikma natlučeny žebřiny z dřevěných latí. Vše bylo natřeno na rudo a vyzdobeno fábory, krepovými růžemi a plakáty. Nevím, co se odehrávalo uvnitř, patrně se tam konaly nekonečné schůze. Schůze se konají všude a stále. Za řečnickými pulty, potaženými nařaseným plátnem, hřímají plamenní řečníci stokrát omílané "pravdy" o tom, že z naší cesty nastoupené k socializmu nás nic nesvede, že republiku si rozvracet nedáme, že pikle záškodníků odhalíme, že náš lid se nikdy nevzdá své pravdy, že se Sovětským svazem na věčné časy...pak se o čemsi hlasuje, umoření posluchači jsou všichni pro, nikdo není proti. 
Prodejny potravin se teď jmenuji Bratrství, důvěrně "bratrák". Lahůdkářství jsou Pramen, textil se prodává v Tepu, boty v Jasu. Pak je tu Chemodroga, Kovomat, Narpa, Osvobozená domácnost, Kniha lidu, Květinová síň, Medika, Hygie, Kovočas... vlastně už si ty názvy nepamatuju.
Komunisté stále straší válkou. Oni by ji ovšem nechtěli, ale co mají dělat, když váleční štváči na západě po ničem jiném nebaží. Vyrábějí zbraně, aby ještě víc zbohatli, a potřebují odbyt. Před hrůzou války, zejména té atomové, pak blednou všechny současné problémy. Ve všech novinách jsou karikatury strýčka Sama v cylindru, a kol něj jsou  nohsledi, váleční štváči. Ti jsou odporní, mrňaví, celí pokroucení, v pařátcích drží nejnovější bombu. Nebo nastrkují našemu čackému dělníkovi Marschallův plán. Ale dělník, uvědomělý, hrdý, krásný, ve slušivých montérkách, jim ho protrhne pěstí a jejich mrzké plány překazí. Dělník je kreslen vždy podle téhož klišé, urostlý a rysů ostře řezaných, zatímco kapitalisti se hroutí, padají přes sebe a směšně se zamotali. Dělníkovou družkou bývá kolchoznice, žádné tintítko, ženská od rány, v ruce má srp a na hlavě šátek.
Že není nic k dostání? No hlavně že je mír. Vypínají denně proud? Nejsou svíčky, není petrolej? Hlavně že budujem socializmus. Není mýdlo, nejsou dětské boty, není sušené mléko pro kojence? Dokonce už není ani krepový papír na výrobu mávátek a rudých růží? Co na tom, hlavně že máme před sebou skvělou budoucnost. 
Maso bývá jednou týdně, je na něj fronta, dávají každému jen půl kila, většinou je to kus hovězího, šlachovitá flákota. Je-li vepřové, je samý tuk. O nějakých vnitřnostech, třeba játrech, si můžem nechat zdát. Ve škole měly děti za úkol namalovat průvod. Jak ale vypadá takový průvod? No jako fronta na maso! Průvody se konají stále z nejrůznějších pohnutek a důvodů, účast je kontrolovaná. "Okna zdobí, odznak nosí, průvodů se účastní," píše se do posudků.

O míru se mele do omrzení. Ale při tom je nutno připravit se na válku. Armádu mít musíme dobře vycvičenou. "Těžko na cvičišti - lehko na bojišti" slýchali tenkrát ubozí kluci, kteří v těch letech kroutili vojnu. I ve škole máme brannou výchovu. Učíme se střílet ze vzduchovky a obvazovat rány. Střílím dobře a obvazování ran je můj koníček. Půjčila jsem si od mámy sterilisační buben s obinadly a celé odpoledne sama sebe obvazuju. Při tom spřádám sny o tom, ktrak budu v bitvě zachraňovat raněné, hrdinně nasazovat život, zázrakem se vyhnu minometné palbě, a zejména uzavřu přátelství zpečetěná krví, ba dokonce prožiju osudovou lásku. Tak jako to vídáme v sovětských filmech. Láska mladého tankisty a půvabné ošetřovatelky. Místo happy endu možná dekorativní umírání, jejich první a poslední polibek. Tak mladí, tak krásní. Zemřeli, abychom my mohli žít. Diváci se neubrání slzám.
Už aby ta válka byla.

Jajka Janatka byl velice zlobivý. Dneska už vlastně nevím, co prováděl, ale kdykoliv se něco semlelo, byl v tom Janatka až po uši. Protože jsme se s Janatkovými znali, věděli naši, že zlobí i doma, jednou prý dokonce za trest nedostal vůbec nic k Vánocům. Jinak to byl kluk chytrý,  když jsem se s ním setkala v dospělosti, byl z něj príma mužský, rozumný, zodpovědný, zcela slušný. Ale teď na obecné škole to byl elent. Když přišel nějaký nový učitel a ptal se, kdo je ve třídě nejhorší, všichni sborem a nadšeně hlásili, že Janatka. Byl sice nadaný, ale na školu kašlal, a tak byl šmahem zahrnován do kategorie "horších". Jednoho dne se Vandaska rozhodla, že pro zvýšení morálky chlapců bude nutno vyrobit čertovské rohy a jazyk a pro výstrahu je mít připraveny. Kdo se proviní, tomu se tyto atributy připevní a bude s nimi stát na hanbě. Brr, to bychom nechtěli. Vandaska požádala dívky, aby rohy a jazyk vyrobily v ručních pracích, a hodné dívenky v květovaných zástěrkách a s mašličkama na copáncích vskutku tyto mučící nástroje s tvůrčím zaujetím vyhotovily. Na čtvrtky namalovaly obrovské rohy do stran zahnuté a dlouhý, rudý, vlnící se jazyk. Vystříhaly, připevnily tkaničky na uvázání a vše odevzdaly Vandasce coby umělecké dílo. Vandaska byla spokojena, uložila si zahanbující odznaky do šuplete katedry a těšila se, kdy a koho jimi vyzdobí a morálně napraví. Rekvizity dlouho nečekaly - a kdo jiný měl být vymustrován, než Janatka, který se opět čímsi zviditelnil? Na poslední lavici postavila Vandaska židli a na tento pranýř byl delikvent nucen usednout po té, co mu hanebně a s posměchem byly připevněny ony ďábelské rohy s jazykem. Třída přihlížela zaraženě a se smíšenými pocity. Stát na hanbě se už v našem věku pokládalo za srandu a za hrdinství, na rošťáky už to dávno neplatilo - ale tohle bylo něco nového. Tohle bylo ponížení, zesměšnění, pokoření. Zažívali jsme škály pocitů - od "dobře mu tak, neměl zlobit" přes "mně by se tohle stát nemohlo, ale co kdyby se stalo" až po "nepřepískla to Vandaska trochu?" Zírali jsme, ztichlí a vyjevení, na zhanobeného Janatku, který měl být legrační, ale nebyl. Díval se lhostejně před sebe, jakoby se ho nic netýkalo, jak Indián který jsa mučen nehne brvou. Nejen že nebrečel. Ani se nemračil, ani se nesmál, nic. Tvářil se nulově. Nasupil dětskou tvářičku do pohrdavého přezírání : vy na mně nemůžete, já se na vás na všecky vykašlu. Sevřel čelisti ve snaze o cynický úšklebek, stáhl koutky úst v pokusu o grimasu lhostejnosti. Cítili jsme, že vyhrál. Vandaska si z něj utahovala ve snaze vidět ho brečícího, pokořeného a zkrotlého - ale setkala se jen se zarytou dětskou statečností. I později, při půtkách kluků s holkama nebo při bojích s kantory, vždycky byla v Janatkově chování jakási noblesa, nikdy nebyl srab nebo křivák, nikdy nebyl surový nebo zbabělý. Ale byl nespoutaný a tak měl pověst nejhoršího žáka.      
Po skončení školy musel jít do učení, na střední školu by ho s takovým posudkem nevzali, ale pak se sám rozhodl, že bude studovat, udělal si školy při zaměstnání a v životě se uplatnil docela dobře.

Chodit do školy nedaleko bydliště neslo i klady. Grafická ulice byla klidná, bez aut, dlážděná kočičíma hlavama, žilo se tu po domácku jako na vesnické návsi. Život z bytů přetékal na chodník, sousedky v zástěrách tu postávaly v družném hovoru. Před krámem rokovaly ve frontě, a jiné, vyložené z oken přízemních bytů, třely v misce těstíčko na noky a přizvukovaly jim. Babičky si vynesly na ulici židle, pletly svetry a besedovaly, kolem nich se batolila umouněná vnoučata. Maminky mých spolužaček nechodily do práce a vařily oběd. Když si jejich dítě doma zapomnělo svačinu, o přestávce mu ji přinesly do školy. Tlupy starších dětí tu hrály školku s míčem, jiné posedávaly po klandrech a mnutím mezi prsty loupaly soju.       ( Hromádky šlupiček bývaly všude,  u klandrů, na podlahách biografů, byly u mlíkáren kde se čekala fronta, na školních chodbách, na dně školní aktovky, mezi listy sešitů). V Grafické ulici nebyl  ruch a shon Národní třídy, tady se znal každý s každým. Škola vyzařovala jakousi domáckou atmosféru. Když jsme si něco zapomněli doma, mohlo se pro to o přestávce skočit. A hlavně jsem teď měla spolužačky na dosah, mohly jsme se vídat i po škole, půjčovat si učebnice, chodit společně po Hřebenkách, jít si hrát na stadion.
V Grafické ulici byla jen obecná škola, končila pátou třídou. Pak jsme přešli do prvního ročníku "jednotné strřední školy", ta byla o kus dál, až za Plzeňskou, v Duškově ulici.
Cesta ze školy vedla vzhůru od dolní části Smíchova k Hřebenkám, od šedivých činžáků k vilové čtvrti. Čím dál a výš, tím "lepší" děti tu bydlely. Kráčely jsme se spolužačkami ulicemi vzhůru k domovům, zastavovaly jsme se u každého rohu a u každého domu, kde se vždycky některá z nás loučila. Hlouček se úžil, naše řady řídly. Marcela Havlíková bydlela na Plzeňské, Slávina Kučerová a Vlasta Pokorná v Sokolské, Stáňa Mlčochová a Jana Feyrerová v Grafické, Blanka Follprechtová zahnula do  Kobrovy, Zdena Macháčková na rohu Švédské, potom výš Jana Poledníková, Lída Grulichová, Zdena Franková, pak já, Lída Čadská, a nakonec už šla sama Liduška Buriánková do ulice U Nesypky. A při každém loučení jsme se zastavily a klábosily a klábosily... O všem možném. Co se semlelo ve škole, z čeho mi maminka ušije blůzu, kam pojedem na prázdniny, co včera řekla sousedka naší mamince, co kdo dostal k svátku, na čem jsme včera byli v biografu. "Určitě na to děte," vybízely holky, a ty nejzkušenější se pýřily při vyslovení jména herce, co hrál hlavního hrdinu. Pak bylo nejčastějším tématem hovoru to, která je zamilovaná do kterého herce. V papírnictví se daly koupit jejich fotografie a holky je sháněly, ovšem tajně, bylo ctí nevyzradit jméno svého idolu, to by se nám ostatní posmívali. Dalším častým tématem byla "tajemství". Dívka se tvářila tajemně a důležitě. "Mám tajemství, který nikomu neřeknu." "Ani mně ne?" "No, tobě možná, ale nesměla bys to nikomu říct." "Tak mi ho řekni." "Teďka ne, až jindy." "Řekni, já to nikomu neřeknu." "Až jindy." "A o čem je?" "No to by ses divila." "Řekni..." "A neřekneš to? Přísahej!" 
Sokolská ulice stoupá prudce vzhůru, auta tudy nejezdí, z obou stran je uzavřená betonovými klandry. Sedávají na nich děti a chroupají - jak jinak - soju. Na chodnících jsou schody s širokými rozestupy zvolenými přesně tak, aby nikdy nevycházel krok. Kroky musí dělat chodec buď kraťoučké nebo nepřirozeně dlouhé. Žilo se tu podomácku, hodně na ulici,  bydlelo tu dost sociálních případů a Cikánů, ale jaksi žili v klidu a nikomu nevadili. Občas se    vcházelo z ulice rovnou do bytu, a ne snad do předsíně, ale hned do obytné místnosti. V jedněch takových dveřích stávala prazvláštní objemná ženština, opírala se o futro, vyplňovala téměř  celý jejich otvor a vypadala velmi nápadně. Napresovaná do krátké sukně a černé krajkové blůzy, tlusté nohy nacpané do lodiček s vysokánskými podpadky, rudě nalíčená, kouřila cigaretu a  přimhouřenýma očima přísně sledovala dění na ulici. Stála tu vystavená na odiv a stále hotova ihned se na kohosi dopálit, kdo by jí cokoli měl za zlé. Vždy byla jaksi nasupená, jakoby předem odrážela jakési výtky, které by si snad mohl někdo vůči ní dovolit, stále našpičatěná do nepřátelského postoje, jakoby  ukrývala jakýsi mindrák z čehosi zahanbujícího - ač tu nebylo ke spatření nic, co by stálo za výtku. Naopak, velmi jsem jí záviděla její báječné bydlení. To pohodlí - vstoupit z ulice rovnou do pokoje! Dřív jsem litovala děti, které bydlí v činžáku a nemají zahradu, teď považuju za ideál vstoupit do pokoje rovnou z ulice. Jak bezstarostný život. Žádné schody, žádné chodby a předsíně, které člověka při odcházení nebo při návratu  jen zdržují a obtěžují. Jaká pohoda. A ten krásný pokoj, který se mi podařilo na vteřinku zahlédnout! Všude pestré gobelíny, parádní závěsy, polštáře,  výšivky, mnohobarevný přehoz na posteli, samé růže a vlčí máky, koberec nápadných odstínů. Jakýsi těžký, bytelný, masivní a pouťový nevkus, ale čímsi lákavý.    
"Nedívej se na ni," šeptaly mi holky a významně se ušklíbaly. "Proč se na ni nemám dívat?" "Je sprostá," sdělovaly důvěrně a zasvěceně. "Sprostá? A jak?" chtěla jsem vědět. Holky obracely oči v sloup. Boží prostoto! "No to je přece TA," vysvětlovaly. "Jaká ta?" Nic jsem nechápala. Dumala jsem o tom, co je na ní špatného a proč se na ni nemám dívat. A proč my taky tak báječně nebydlíme. Je snad sprosté chodit z ulice rovnou do pokoje? Je sprosté stát ve dveřích? Holky vždycky věděly o životě víc než já, vždycky byly o krok přede mnou. "A co dělá sprostýho?" "No co asi!"

Odpoledne jsme se sešly, abychom si společně vyšly na stadion, ne přímo na cvičební plochu, ta byla nepřístupná, ale na vnější ochozy tribun. Pobíhaly jsme po ochozech a po schodištích, nejraději jsme cvičily na zábradlí u pokladen. Nahrazovalo nám kladinu, ribstole, veškeré atletické nářadí, vymýšlely jsme si všelijaké krkolomné cviky a sestavy, pořádaly jsme produkce. Později jsme sem chodily jezdit na kole. V ochozech vedly dlouhé chodby, nebyli tu lidé ani auta, k projíždění se na kole byly jak stvořené. Stadion býval opuštěný, jakési monstrum bez života, pusté, megalomanské a chátrající. Scházeli se tu taky "dědečkové" - parta starších pánů, kteří byli v důchodu a asi se nudili doma. Hrávali tu karty nebo si zašli do nedaleké hospůdky v dřevěném srubu. Panovala tu jakási venkovská pohoda, tribuny stadionu jí poskytovaly trochu absurdní přístřeší.  
S holkama jsme si povídaly o životě a přetřásaly nejrůznější příběhy a situace. Ke komu bys šla, kdyby šli vaši od sebe - k matce nebo k otci? Hrozná představa. Nikdy jsem o tomhle nepřemýšlela, rodiče byli pro mne jakousi celistvou tvrzí, neochvějnou a nezničitelnou, nebyla bych schopná dát jednomu před druhým přednost. Ale prý se někdy rozvádějí, říkaly holky. To musí být hrůza, myslela jsem si. Holky si šuškaly o mnohém, a vždycky věděly víc než já.

Kluci se drbáním a šuškáním nezabývali. Stávalo se, že nás holky občas napadli a natloukli nám. Vzpomínám si na to, jak jsem jednou vedla za ruku malého Evženka a šla s ním po úzké pěšině, když vtom šel proti nám jakýsi puberťák a vrazil mi jich pár jen za to, že jsem se mu nevyhnula. Taky nás s holkama jednou o velikonočním pondělí parta násilnických spratků seřezala pomlázkama až do krve, já jsem pak za to chytla toho nejmenšího z nich a pomlázku jsem mu zlomila, ačkoliv brečel a prosil "nelámej". Kluci pokládali za svoji povinnost ztrestat holky, jen je uviděli, ale občas nás i nechali na pokoji. 

Kluci měli zábavu osobitou : jezdili na ložisácích. Pýchou každého kluka byl jeho vlastnoručně vyrobený vozejček z prken a čtyř kuličkových ložisek. Byly řiditelné - přední náprava byla pohyblivá. Od stadionu sjížděli serpentýny Hřebenek, řítili se až dolů k Holečkově, někdy ve skupině, někdy jako sóloví  jezdci, ložisáky neuvěřitelně rachotily a dokázaly vyvinout docela slušnou rychlost. Tenkrát se mohlo na ložisácích jezdit ulicema bez obav, auta se  skoro nevyskytovala. Pokud nějaké jelo, slyšeli ho kluci z dálky a navzájem se varovali. Pro tu chvíli odběhli na chodník, a když auto přejelo, zas byla vozovka místem jejich her.
Kdo nesehnal ložiska, vyrobil si vozík z koleček od starého kočárku, osmipéráky padesátých let měly kolečka malá a bytelná. Ale tyhle vozíky měly nevýhodu, že jezdily tiše - na spanilé jízdě ložisáků byl nejpožadovanějším efektem ten kravál. Holky sjížděly tu trasu na koloběžkách, holky ložisáky nepěstovaly, to byla doména kluků.
V zimě se zase dalo sjet od stadionu až k nám do Švédské na sáňkách, po krásně uježděném a neposypaném sněhu. Dneska už by si to asi neuměl nikdo představit, jezdí tu jedno auto za druhým, pro děti už na ulici není místo.  

Často jsme se s holkama scházely i v našich domovech. Jednou nás pozvala paní Buriánková, Lidušky maminka, na "převlékání" - měla nepřeberné množství jakýchsi starých divadelních kostýmů a různých textilních zbytků. Celé odpoledne jsme se v tom s holkama hrabaly, vybíraly si podivné oděvy, paruky, masky, závoje a starobylé boty, převlékaly jsme se a hrály si na herečky. Paní Buriánková bývala divadelní výtvarnice, loutkářka a dodnes žena všestranně tvůrčí, stále cosi šila, síťovala, štrikovala a vytvářela. Měla skříně plné starých oděvů, zásuvky plné pestrých hadříků, krabice plné loutek a dekorací, bylo u ní zábavno,  stále tam bylo co probírat. Hřebenkovské drbny o ní šuškaly, že není na domácnost a má doma nepořádek, ale toho jsme si my holky nevšímaly. Nějaký nepořádek, prach nebo neumyté nádobí, to nám bylo fuk. U Buriánků se nám líbilo, bylo tu veselo, panovala pohoda. Někdy jsme si hrály na skutečné divadlo, oblékly jsme se do kostýmů a sehrály jsme pohádku. Hlavní herečkou ovšem musela být Kája Smolová, ta měla k divadlu nejblíž, byla v tom oboru nejvzdělanější a jako jediná byla povolána k tomu, aby hrála princeznu - její maminka totiž pracovala jako uklízečka v Realistickém divadle Zdeňka Nejedlého. Všichni jsme uznali, že toto je dostatečná kvalifikace a že jí právem náleží hlavní role.      

Roku 1948 k nám přišla do služby paní Šindelková. Jak jsem se později dozvěděla, poslal ji k nám doktor Čejna, tátův kamarád ze studií. Teď měl soukromou lékařskou praxi v Kamenici nad Lipou, a paní Šindelková byla jeho pacientka. Pocházela z nedaleké vesnice Březiny. Přišla prý tenkrát k lékaři celá zoufalá : byla těhotná a otcem nebyl manžel. Kdysi se přivdala jako chudá holka na statek a okolí na ni přísně hledělo, selhání by jí nikdo neodpustil. V té době asi nikde - a na vesnici zvlášť. Potraty byly nezákonné, na svobodné matky se tenkrát hledělo jak na trestankyně z kriminálu, a otěhotnět jako vdaná s milencem - to bylo na ukamenování. Co teď? Doktor Čejna vymyslel, že paní Šindelkovou pošle k nám do služby, u nás že bude schovaná. Nevím, jak to doma zdůvodnila, snad že jsme potřebovali služebnou a nemohli žádnou sehnat, snad že to bude pro jejich rodinu finančně výhodné - vskutku nevím, dětem se samozřejmě nic nevysvětlilo. Prostě se jednoho dne u nás objevila:  tichá, rezignovaná, velice smutná, ale osudu odevzdaná. Rodiče i babička ji přijali hezky, a ona byla neskonale vděčná, že u nás našla azyl. Pracovala od rána do setmění, dělala mámě i babičce co jim viděla na očích.Vzpomínám si, jak jednou pověsila na střeše prádlo, a babička prohodila, že zrovna ty roztrhané cíchy nemusela dávat dopředu, lidem na oči. Paní Šindelková tiše zmizela, a máma se zlobila: "Babičko, co jí to říkáš, ona ho teď chudák šla převěsit! Jakoby na tom záleželo!"  Byla velice skromná, jakoby se bála cokoli užít pro sebe. Mírná, jemná, k dětem laskavá, každému ustupující z cesty, jakoby neměla své myšlení a svou osobnost, a přesto jaksi statečná a odhodlaná, jakoby musela odčinit těžký přečin. Ale jaký? Oblíbila jsem si ji, pokládala jsem ji za ideálního člověka. Byla krásná, myslím že ač nevzdělaná, přirozeně inteligentní, moudrá. Četla nám pohádky a taky hezky kreslila, mně a Ivance dělala obrázky které jsme obdivovaly. Jenom byla trvale smutná a obestřená jakýmsi tajemstvím. Kdosi naznačil, že spáchala hřích - tomu se nechtělo věřit. Je to možné? Co je to za lidi, ti dospělí, že hřeší, přestože jsou dokonalí? Doma měla manžela a dcerku Mařenku, asi se jí stýskalo. Ale co za hřích mohla spáchat? A proč je u nás, když má rodinu? Nerozuměla jsem tomu, ale příliš jsem po těch tajnostech nepátrala. Bylo mi deset let a měla jsem jiné zájmy než tajemství dospělých, a byla jsem na svůj věk velice dětinská. 
Jednoho dne ji náš táta odvezl do porodnice u Apolináře, a druhý den máma hlásila: "Paní Šindelková už má kluka!" Pokývaly nad tím s babičkou vážně hlavou, jaksi ta zpráva nebyla řečena s radostí, ale se smutkem. Potom už u nás paní Šindelková sloužit přestala a odjela domů, chlapečka nechala v porodnici, byl dán k adopci. Asi si chudák vytrpěla svoje, ale statečně žila dál. Taková to byla trochu Božena Němcová. Myslím, že by byla měla na víc než jen na udřenou hospodyni na statku, kde na ni koukali tchyně s tchánem skrz prsty, že byla z chudé rodiny. Naši se s ní stýkali dál, psali jsme si, a Šindelkovi pozvali mne a Ivanku, abychom u nich pobyly.  Jednoho dne nás táta do Březiny odvezl. Vzpomínám si na to, jak nám přišla paní Šindelková s Mařenkou naproti na nádraží. Mařenka byla věkem mezi mnou a Ivanou, měla platinově blonďaté vlasy, poznala jsem ji podle fotky. Paní Šindelková přehodila přes náš kufr prostěradlo a nesla nám ho na zádech jako ranec, táta nesl tašky, šli jsme od nádraží do vsi pěšky.  Doma nás čekal oběd - něco úžasného - hovězí polévka, řízky s bramborovou kaší, po obědě pravá zrnková káva se šlehačkou. V těch dobách to byly všecko nevídané lahůdky. Na venkově se asi přecijen o něco líp žilo než v Praze.  
Byly jsme s Ivanou u Šindelků jako jejich děti. S Mařenkou jsme se velmi spřátelily. Těch her, co jsme užily s ní i s  vesnickými dětmi. Mařenka byla vychovávaná velmi prostě, neměla vůbec žádné hračky, ani panenku. Jen houpačku na jabloni. Byla rozumná, dokázala leccost v domácnosti zastat, ale schopnost vesele a bezstarostně holdovat dětským hrám neztrácela.  Pan Šindelka byl dobrák, trochu jednoduchý, ale hodný. Zakládal si na svém umění filozofovat, pronášel občas různé teze. Třeba že je rozdíl mezi moudrostí, chytrostí a mazaností. Byl příležitostný pytlák, na zdi měl viset pušku a chlubil se, jak jednou za války upytlačil srnu a jak se najedli masa. Paní Šindelková ukrývala svůj smutek a trochu ho léčila tím, že se po celý den nezastavila. Na statku bylo nesmírné množství práce, a ta se musela udělat - neexistovalo nechat něco na jindy. Zvířata musela dostat krmení, v chlívě se muselo poklidit, krávy podojit, tu bylo třeba jet pro řezanku, tu se zas líhla housata, denně se bohatě vařilo. Od rána do večera se muselo stále cosi konat, co nesneslo odklad. I Mařenka měla svoje povinnosti.  Měli krávy, koně, prasata, spousty drůbeže, králíky - kolem všeho jen práce a práce, ve všední den i v neděli. Ale nouzi neměli, všeho bylo dost, a bylo to výborné.Mlíka co hrdlo ráčilo, z něho se dělal výborný sýr. A té smetany. Stloukali domácí máslo, a to byla jiná pochoutka než to pražské kupované. Každé ráno obešel pan Šindelka kurníky a sebral plný klobouk vajec. Maso ze zabijačky zavařovali do velikých sklenic. Chovali holuby, bývala i holoubátka. Kočky měli čtyři, ty tady byly důležité. V maštali koně. Ve stáji byli uvázáni i dva velcí psi, těch se každý bál a přiblížit se k nim mohl jenom hospodář. Ti psi byli důležití - to byla spolehlivá ochrana před zloději. Pouštěli je jen na noc - a to už se potom nedalo jít ven. "Nejsou už puštěný psi?" ptávala se večer Mařenka, a když nebyli, honem jsme ještě mohly utíkat na záchod. Ti psi byli vlastně jediná ochrana celého statku, ale možná docela zásadní, zřejmě by nebylo příjemné dostat se jim do tlap, vypadali na to, že by každého nezvaného hosta roztrhali. 
Taky si vzpomínám, jaká péče se zvířatům věnovala, někdy jakoby byla zvířata důležitější než lidi. Byly rodiny, kde úmrtí dítěte byla úleva, prostě si ho Pánbůh vzal a ubyl hladový krk - ale uhynutí dobytčete byla katastrofa. U Šindelků měli holčičku jen jednu, tak na život takto nenahlíželi, ovšem dobytek byl považován taky skoro za členy rodiny. Měla se hřebit kobyla - a té se věnovali vskutku ve dne v noci. Nějak se porod vlekl, pan Šindelka se radil se sousedy, zapřáhl ji do prázdného žebřiňáku a jezdil po vsi. "Neusrávala?" ptal se dědeček ustaraně. "Ne, neusrávala." V noci u ní spali v maštali. Celá vesnice měla starost. V nejhorším pojedem pro veterináře, i když to bude stát asi dost. Ale nakonec, po celonočním dramatu, které jsme my s Mařenkou a Ivankou zaspaly, vše dopadlo dobře, a ráno nás volali do maštale: "Pojďte se podívat na hříbátko!"  U kobyly stálo hříbě na vratkých nožkách, od bříška mu ještě visel kus ovázané pupeční šňůry, ale tvářilo se bojovně. "Nechoďte k němu, ono má sílu," varovali nás."Takovej mrňous, ale dědu vytlačilo ze stáje! A kobyla si ho hlídá!" 

Na výměnku žili dědeček s babičkou, i ti se snažili makat podle svých sil. Babička se starala hlavně o husy, někdy je svěřila nám, s Ivanou jsme se jich trochu bály, ale Mařenka to s nima uměla.

Užasla jsem nad tím, jakou roli  hrálo v životě vesničanů počasí - jak bylo důležité ba přímo zásadní. Bude-li pršet, nepřijde-li mráz, nebude-li vedro... Stále a stále o počasí hovořili a při každé příležitosti ho probírali. Dívali se na nebe a podle nejrůznějších pranostik odhadovali, jak bude a co je teď právě nutné v hospodářství dělat. Taky jak důležitá věc je hnůj - to byl materiál nade všechny cennosti a velmi si ho vážili, ne že by ho pokládali za cosi nedůstojného, ba smradlavého. 
Bouřka naháněla všem hrůzu. Elektrárna obvykle vypínala proud, tehdy se musela rozsvítit hromnička, sesedli jsme se v kuchyni a všichni společně jsme po každém blesku počítali vteřiny do zahřmění a s úzkostí jsme sborem pronášeli "Pánbůh s námi a zlý pryč!" Když byla bouřka blízko, řekli nám dětem, ať si vlezem do postele, protože "do peřin neuhodí". Hromosvod na statku neměli. Veliký strach byl taky z krupobití. To co lidem z města připadá jak kuriózní zajímavost, byla pro vesničany zcela zásadní pohroma. Občas se s hrůzou šeptalo o tom, že tam a tam potloukly kroupy, a mluvilo se o nich se stejnou hrůzou jako o požáru.

Polní práce dělávali jak zastara - orali pluhem, taženým koňma, obilí sekali kosou. Když polehlo, dokonce i srpem. Za velkou vymoženost považovali samovaz - ten ale neměli. Někdy jsme jezdívaly my holky s panem Šindelkou na pole, zapřáhl do žebřiňáku, sedli jsme si na kozlík, pan Šindelka furiantsky potřásal opratěma až pleskaly koňům o zadek, a co chvíli zahalasil :"Hót - iha - hót!" Koně vesele klusali, když se jelo z kopce, musel pan Šindelka vůz přibrzdit takovou zvláštní šroubovou brzdou, po rovině jsme se zas rozjeli.

Čas od času zadělala paní Šindelková na chleba, udělala několik obrovských  bochníků, dala je kynout na ošatky, vytopila chlebovou pec, potom ji vymetla a bochníky do ní nasázela dlouhou lopatou. Trvalo to několik hodin, než se chleba upekl, ale potom - ta lahůdka! ta vůně! To se nedalo srovnat s chlebem, jaký se prodával v Praze. Byla to neuvěřitelná pochoutka, čerstvý chleba, a na něm čerstvě stlučené máslo, lepší než dort, něco takového jsme s Ivankou neznaly. Cpaly jsme se tou dobrotou tak, až se Ivanka poblinkala.   

Psal se rok 1950 a nad soukromými zemědělci se zatahovalo nebe. Zatím jen nedostávali potravinové lístky. O jídlo nouzi neměli, ale třeba kafe nebo čokláda pro ně byly najednou nedostpné. Naše máma se samozřejmě snažila tento nedostatek napravit a Mařence čokoládu posílala, i když myslím, že tenkrát to byla i pro nás vzácnost. Ale my jsme alespoň měli potravinové lístky.
V Březině prožívali strach, aby v jejich vesnici nezřídili družstvo. Nejvíc se báli bohatí sedláci, jako Šindelkovi. Zatím je jen šikanovali, vyhrožovali jim, dělali všemožné potíže. Ale netrvalo dlouho a zlé předpovědi se splnily, byli "rozkulačeni" - statek jim později vzali a vystěhovali je na Moravu.

Jednou jsme jeli kamsi na pouť, Šindelkovi zapřáhli koně do žebřiňáku, vzali koš mazaných chlebů a láhve moštu, a vydali jsme se na cestu. Jelo se dlouho, ale byla zábava, sedělo s námi na žebřiňáku i několik Mařenčiných kamarádek a velice jsme se všechny těšily. Co se na pouti dělo, to už si vlastně moc nepamatuju, v paměti mi uvízla jen mše a kostel tak plný lidí, že stáli i venku, všichni v parádním oblečení. Už to nebyly kroje, ale městské šaty taky ne. A pak tři malé gumové míčky, které nám tam Šindelkovi u nějakého stánku koupili, každé holce jeden. Na venkově se jim říkalo "pucka". Měly jsme z nich obrovskou radost, byly to vlastně jediné hračky, které jsme měly, a užily jsme si jich převelice. Dalo se s nimi podnikat mnoho věcí - především do omrzení hrát školku, potom zas je pouštět po potoce a utíkat za nimi, jindy byly panenkami - zabalily jsme si každá svůj do šátku a uspávaly jsme je. Dobrá hra byla taky poznávat poslepu ten svůj - se zavázanýma očima jsme je ohmatávaly, a většinou poznaly, měly jsme každá ten svůj už skutečně zažitý. Každý z míčků byl ozdoben jiným vzorkem, dlužno říci že ne příliš krásným, ale my jsme je aspoň podle těch vzorků dobře poznávaly. Míčky - to bylo vskutku něco, nikdy už jsem si pak s žádnou hračkou tolik neužila jako tenkrát s tím gumovým míčkem. Spaly jsme s nima v posteli, milovaly jsme je, byly součástí naší osoby. 

V Praze jsem mívala vždycky po ránu jakousi migrénu, velkou nevolnost, pocit na zvracení, závrať, před očima mi plápolala řada bílých čtverců a ubíhala do dálky, vskutku mi bylo zle. Když jsem se najedla, přestalo to. Paní docentka Písařovicová, ke které nás děti máma vodila občas na prohlídku, tenkrát řekla, že musím snídat v posteli. Tak mi - rozmazlování-nerozmazlování, nosila máma snídani do postele, a nevolnosti přestaly. Všecko by bylo dobré - jen když se občas šlo ke svatému přijímání, nesmělo se od půlnoci ani jíst ani pít, tady neexistoval pardon. Snídat se nesmělo, ani v posteli, ani u stolu. Tehdy jsem zažívala muka, dodnes si vzpomínám na tu hrůzu co to bylo za práci, doplazit se z postele do koupelny. Tam jsem si sedla a nabírala sílu, s námahou se oblíkla a ještě zbývalo přejít do kuchyně, pak do předsíně, pak dolů po schodech... Přejít z jedné místnosti do druhé se skoro nedalo, a když se mi to povedlo, zhroutila jsem se na nejbližší židli a nemohla jsem dál. Motala se mi hlava, žaludek se mi stahoval v jakési křeči. A teď se muselo ještě dojít do kostela! Doplazila jsem se tam v mrákotách, pak konečně došlo na přijímání, ale hostie jsem se příliš nenajedla. Po kostele jsem se směla zakousnout do chleba, který měla máma s sebou, a už mi bylo líp. 
Když jsme šly s Mařenkou přijímání v Březině, uviděla paní Šindelková moje strádání, tiše mi přinesla půl hrnku mlíka a krajíček chleba, jen slabě potřený máslem, a zašeptala: "Najez se trošku, tohleto přeci nejde, aby ti bylo takhle špatně, a neboj se, hřích mít nebudeš, ten hřích budu mít já - protože já jsem ti to jídlo dala!"

Možná nebyli Šindelkovi vzdělaní podle našich představ, ale byla v nich moudrost a hloubka. Znalosti kolem hospodářství měli velké, mít velký statek nebylo jen tak, to se muselo znát a vědět tisíce věcí, vesměs nikde nepsaných. Dědily se ty znalosti z generace na generaci, tak jako statky, na kterých už také žilo po staletí mnoho generací před nimi. Knížek mnoho neměli, jen staré kalendáře na půdě za trámem. Náruživě jsem je čítala, ale mnoho moudrosti v nich nebylo. Moudrost věků tu žila ve starých zdech statku, v polích a sadech kolem něj, snad i ve všech zvířatech.    

Kdoví, co by z nás bylo, kdybychom s Ivanou vyrůstaly na vesnici - často o tom přemýšlím. Tady to bylo něco zcela jiného než život ve městě. Docela jiné starosti. Souznění s přírodou, každodenní dřina, závislost na počasí. V Praze je to celkem jedno, kdy prší, jak prší a zdali vůbec prší. Ale na vesnici je to někdy otázka přežití. O počasí se vedou dlouhé debaty se sousedy. Kdy začne mrznout, jaká bude zima, máme-li dost dřeva. A hlavně hnůj, ten zásadní poklad. Kdy ho rozvážet, jak a kam. I k životu na vsi bylo zapotřebí mnoho umět a znát. Byla tu v lidech jakási moudrost, po celé generace děděná, dál a dál předávaná.  

Když jsme se vrátily s Ivankou z Březiny, ptala se mne paní Raková, co tomu pan Šindelka říká, že má kluka. Zarazil mě ten divný dotaz. "No - on o tom ani neví." Máma se zděsila a rychle mne odvedla. Potom mi strašně vynadala, co to plácám před paní Rakovou. Ale cožpak mi někdo vysvětlil, jak se věci mají a že je nutno být zticha? Vlastně to byla klika, že jsme v Březině nic nevybreptaly. Proč nás nikdo neupozornil?
Vyzradila jsem to Mařence až po šedesáti letech, že má bratra - myslela jsem, že bude ráda - mně by taková zpráva potěšila. Ji ale ne, asi jsem měla přecijen mlčet. Po bratrovi pátrat nechtěla.

Krátce po té, kdy porodila paní Šindelková, se narodil náš Evženek. Byla neděle, 1.května. Táta a babička po celý den telefonovali do porodnice, zda už je něco nového, až nakonec dostali od sester vynadáno. To napětí, bude-li to kluk. A byl! To bylo slávy. Rod Nešporů bude zachován.
S tetou Mářou jsme jely na návštěvu do porodnice, uviděla jsem mámu sedět na nemocničním lůžku, držela v náručí malinkého človíčka, měl vlasatou hlavičku - zahořela jsem k němu vřelou láskou, náhlou a nečekanou. 

S Liduškou Buriánkovou jsme dostávaly občas  malého Evženka na hlídání . Třeba i na celé odpoledne. Šly jsme si hrát na stadion a braly jsme ho s sebou. Byla-li tu i Stáňa, tehdy jsme jí ho mohly směle přenechat, Stáňa milovala miminka i malé děti a s nadšením se jimi zabývala. Dneska si myslím, že byla naše máma dost kliďas, já bych dvou-tří leté dítě malým holkám nesvěřila. Ale jaksi jsme se vždy postaraly. Když jsme cestou domů slézaly na šplhandě skály, znaly jsme cestu, kudy nejlíp sejít, ale místy byl svah hodně příkrý, skoro kolmý. Navázaly jsme k sobě cípy šátků (každá holka tenkrát nosila nějaký na krku) a Evženka jsme na ty svázané šátky zavěsily, volné konce vyčnívaly pod ramínky, za ty jsme ho držely každá z jedné strany. Spouštěly jsme ho ze svahu dolů jak nějaký pytel, občas visel jen na těch šátcích. Je pravda, že se mu to líbilo. Když jsme se jednou vraceli všichni tři domů a míjeli jsme vilu, kde Buriánkovi bydleli, Evženek přísně kázal : "Di domů, Idůško, tady bydlej Buiánky!" Jednou taky hlídaly Evženka naše Ivana s Věrou Blažkovou, to byl ještě v kočárku. Máma chodila po návštěvách, Evženka vzala s sebou a holky ji doprovázely. Před jednou vilou, kde máma právě byla u nemocného, vymyslely holky, že budou dělat koně a kočárek že bude vůz. Zapřáhly se pomocí švihadel a bujně cválaly. Pak ovšem se stalo, že se kočárek převrhnul, Evženek ležel pod ním, na něm peřinky a nad tím kočárek koly vzhůru. Holky spustily řev a nevěděly co počít. Máma uslyšela křik, přiběhla a zjišťovala míru průšvihu. Chudák Evženek byl do krve odřený - ale nic horšího se mu na štěstí nestalo. Ivana pak dostala, doma se vše znovu probíralo, Ivana sváděla vinu na Věru - že to Věra nařídila, babička zas na to "A Věra je pámbu?"... dneska si myslím, že nebylo od naší mámy moc zodpovědné svěřit miminko šestiletým holkám.

Červen 1952
Naše škola zvítězila v "Lánské akci". Dodala nejvíc hornických učňů. Zřejmě proto, že k nám chodí nadprůměrné množství dětí ze sociálně slabých vrstev, žijících v Košířích. Nicméně sláva je to veliká a všichni se zúčastníme slavnostního předávání putovní vlajky. Koná se v aule školy, která byla nositelkou vlajky doposud. Sedíme namačkáni v lavicích a tupě zíráme na program. Recitace, zpěv, proslovy. Hovoří k nám ředitel školy, která byla dosavadní držitelkou rekordu. Blahopřeje nám. Být horníkem je cosi navýsost úžasného. "Já jsem horník - kdo je víc?" stojí na plakátech s obrazem alfa samce v hornické uniformě, s kahanem v ruce. Na jiných plakátech se píše, že nejlepší chlapci jdou do dolů a hutí - také zde jsou vyobrazeni mladí krasavci. Delegaci těch nejlepších učňů dokonce přijal v Lánech prezident Gottwald.  V hodinách zpěvu se učíme zpívat staré hornické písně, zakončené refrénem "Zdař Bůh" - to je snad jediný moment, kdy se slovo "Bůh" smí použít. Horničtí učňové dostávají všecko zadarmo a jejich internáty oplývají přepychem, o jakém se nám nesní. Přesto se na hornictví jaksi nikdo nehrne. Pan ředitel mluví a mluví. "A na závěr vám chci něco připomenout, na co naši chlapci zapomněli. Tady v tom podstavci," ukázal na kovový stojánek putovní vlaječky, "jsou ukrytá křidélka. nevěříte? Pozor na ně, ať vám ta vlaječka neuletí!"
Teď ale jsme nositeli ceny a naše škola je slavná. Díky tomu jí bylo dovoleno, aby se na studia mohlo hlásit celých dvacet absolventů! 
Studovat, být doktorem, učitelem, ba co hůř advokátem, to je podezřelé a lehce nepatřičné. 
Inteligenci trpíme, i taková individua jsou bohužel zapotřebí, nějak s nimi musíme žít, ovšem dělnické třídě nesahají ani ke kotníkům. Vždyť k čemu je nějaký obhájce u soudu? Hájí lumpy! Je snad v socializmu nutno hájit zloděje nebo dokonce reakcionáře? A co ti nafoukaní doktoři? Nějak je strpět musíme, ale dáme si na ně pozor. Veškerá inteligence je semeništěm reakce, sebranka nekalých živlů, musíme být ostražití. Republiku si rozvracet nedáme.

Červenec 1952

Jednou jsme byly samy doma, máma musela do práce, ale my děti jsme měly prázdniny. My s Ivanou jsme byly v Praze, malý Evženek zůstával ještě v Letohradě s tetou Mářou a babičkou. Pobýval s nimi u Navrátilů a liboval si to bydlení - vlak jezdil těsně kolem jejich zahrádky. Přišly nás navštívit holky Tesařovy, měly jsme si samy uvařit oběd. Holky přinesly mleté maso, že si uděláme polívku. Pátraly jsme, čím ji okořenit. Bobkovým listem? Nejspíš. Zatopily jsme v kamnech, postavily jsme na plotnu hrnec s tou polívkou, hrnec s vodou na brambory a hrnec mléka, které nám máma dala za úkol svařit. Bála jsem se, aby neuteklo, tak jsem si sedla k plotně s chňapkou v ruce a hlídala jsem ho. Ale plotna byla pořád jaksi studená a mlíko nic. Hlídám ho zodpovědně, holky přikládají, ale plotna je stěží vlažná. Usoudila jsem, že to s tou bdělostí nebudu přehánět. Holky zatím připravily brambory, že si je oškrábem, a za družného hovoru jsme se pustily do práce. Sem tam jsme přiložily, ale nevařilo se nic. Brambory oškrábané, připravené v hrnci, všecko hotové, jen plotna pořád vlažná. Začaly jsme se nudit. Co takhle abychom trochu vylepšily malbu v kuchyni? Tenkrát se malovalo válečkama, každý malíř pokojů jich měl několik na výběr, bývaly to nicneříkající hvězdy, jindy kolečka, geometrické vzory nebo všelijaké lístky s květinami, vesměs byly všecky vzorky přihlouplé a nezáživné - ale jednou se vyskytl u jednoho malíře vzor s ptáčky na větvičkách - ten jsme tenkrát jednomyslně zvolili - líbil se hlavně nám dětem. Ptáčci se stále na zdi opakovali a přestávali být zajímaví. Co takhle je vybarvit?  Mít kuchyň plnou barevných ptáčků, to by tedy bylo něco! Přinesla jsem vodovky, anilinky, pastelové křídy, obyčejné patelky, a hned jsem jednoho ptáčka zkusila vymalovat. Vypadalo to pěkně, holky uznaly můj nápad za výborný a s vervou jsme se všechny daly do práce. Věc se ukázala složitější než vypadala. Jak se dostaneme k těm ptáčkům u stropu? Ale zatím jsme neměly zdaleka vybarveny ani ty dostupné. Makaly jsme pilně, ale hotová byla jen dosti malá plocha. Navíc nás přestalo bavit jen vybarvovat peří. Co takhle přidělat ptáčkům nějaké atributy? Začaly jsme vytvářet charaktery. Z jednoho jsme udělaly loupežníka s vysokým kloboukem a dýkou, jiný měl brýle a četl si v knize, další měl frak a cylindr. Přidělávaly jsme jim deštníky, aktovky, košíky a nákupní tašky, kladiva, trumpety, housle, foťáky, činky, košťata...vymýšlely jsme různé  výrazy tváří a charakteristiky povah. Když jsme byly v nejlepším, vykypělo a uteklo mlíko, houstička do polívky se spálila na uhel, brambory už byly rozvařené - a vrátila se máma. Pro dětské blbnutí obvykla mívala pochopení a tak jen mávla rukou - no co, až budem za rok malovat, ono to zmizí. A vlastně je to docela hezké. A co oběd? No, polívka z mletého masa už je, mlíko trochu uteklo. Jakž takž jsme to vaření zvládly, a ta kuchyň je docela veselá. Jen návštěvy se pak občas divily. Mrzelo nás, že jsme stihly pojednat jen nepatrné úseky zdí, ale pak už jsme v tvorbě nepokračovaly. Ovšem naděje, že malůvky příští profesionální přemalbou zmizí, se ukázaly jako liché - barevní ptáčci znovu a znovu prosakovali a barevné fleky už zůstaly na zdech navždy. 

Zima 1952
Ivana dostala žloutenku, uložili ji do izolace k babičce. "Nechoď k Ivance, dostaneš žloutenku," nabádala máma Evženka. "Nedostanu, ona mi ji nedá." Ivana byla ve své nemoci spokojena. Dostávala vzácné lahůdky, jako třeba tehdy nedostupnou šunku, kterou máma obtížně sehnala a která byla jen pro ni. Ležela celý den na babiččině kanapíčku a četla, nevypadala, že by ji něco chybělo. Já jsem musela být v karanténě a ani to nebyli k zahození - nic mi nebylo a nesměla jsem do školy. Rajský život. Liduška Buriánková mi nosila učení, předávala mi sešity na zahradě. Nesměla jsem ovšem ani do biografu, to už bylo horší. Přesto jsem zákaz porušila a tajně šla na Císařova pekaře. Opatrně jsem se plížila a snažila se nikoho nepotkat. Byla jsem nadšená a dodnes ten film miluju. Možná je trochu poplatný době, ale ta úlitba byla jen taková, jak velela nezbytnost. Bolševický tisk se pokoušel tepat nedostatečnou pokrokovost, ale lid byl filmem nadšen. Hrál tam Werich, idol našich dnů. Za týden pak dávali druhý díl - Pekařova císaře. Evženek říkal, že Dóda šla do biohrachu a já jsem ho přísně nabádala, ať mě neprozradí.  
Pak jsem dostala žloutenku i já, odvezli mě do nemocnice. Tak jako jsem doposud špatně nesla odloučení od rodičů, teď jsem si najednou oddychla. Prý tu budu šest neděl. Jaké blaho - šest neděl nebudu doma. Musela jsem sice držet dietu, dávali jen čaj a suchary, ale to se dalo přežít. Celý den jsem mohla jen ležet a číst. Půjčila jsem si tady tlustou knihu Žatva od Galiny Nikolajevové, budovatelský román který mě velice nudil, ale byl pro dospělé a tudíž vzbuzoval zvědavost. Potom dětskou knihu Nachodka - ta zas měla tu chybu že byla v ruštině, tu už jsem sice dost ovládala, ale číst v ní knihy jsem byla líná. Umístili ke mně osmiletého spolupacienta Mirka se stejnou nemocí - urobilinogen v moči, ale jinak žádné další příznaky. Dobře jsme spolu vycházeli, bavili jsme se strouháním sucharů do čaje a výrobou kaše, která zpestřovala náš jídelníček, někdy jsem mu četla pohádky, povídali  jsme si. Jelikož jsme nezežloutli, usoudili lékaři, že jsme zdraví a oznámili našim rodičům, že si nás mohou vzít domů. Slyšela jsem křik na chodbě a s hrůzou jsem poznala hlas naší mámy. Nejsou návštěvy - proč přijela? Máma, jak bylo jejím zvykem, všem vynadala, pohádala se s lékaři kteří jí tvrdili že jsem zdravá, ale nakonec jí nezbylo než mě odvézt. Rajská doba mi skončila.  

Jaro 1953
Stalin umřel! Té pompy, těch falešných nářků, toho kvílení. Básníci se předháněli ve skládání bolestně kýčovitých ód, v hodinách češtiny jsme je recitovali, umím je ještě dneska. Papaláši východního bloku se sjeli na pohřeb do Moskvy, i na zcela nejasných obrázcích tehdejšího tisku bylo znát, jak jsou stísnění, vyděšení, a jak Gottwald sotva stojí na nohou. Přežil Stalina o pár dnů, léčily ho věhlasné kapacity, kolem jeho marné záchrany se odehrávaly neuvěřitelné scény, šeptem se tradovala jeho poslední slova, než upadl do agónie: "A což skleničku piva?" Byla sobota, hezké jarní počasí, šla jsem k tetě Ince na hodinu zpívání se sbormistrem Venhodou. Vidím, že do výloh prodejen strkají Gottwaldovu podobiznu s černou páskou. V domě na Jungmannově náměstí jsem radostně vyběhla schody, rozklinkala jsem táhlem zvon, děti mi přiběhly otevřít. Naši rodiče seděli kolem stolu, zvěstovala jsem jim tu novinu. "Náš pán je pod drnem!" nesl se od úst k ústům refrén jedné z písní V+W. Smutkem nedotčeni, radostně si připíjeli. 

A ve škole zase další tryzna a další básně. Ty tryzny byly otravné - ale pořád lepší než ten úmor všednosti a obyčejnosti. Po pár dnech si Ivana povzdechla: "Už by zas mohla bejt nějaká tryzna, už dlouho nebyla."

Život šel dál, měli jsme druhého dělnického prezidenta, o poznání mírnějšího.

Současný režim jsme vnímali jako zlo, se kterým se nedá nic dělat, ve kterém se prostě musí žít. Asi jako když mrzne nebo je úmorné vedro. Je to protivné, ale láteřením nic nezměníme. 
V létě si koupíme zmrzlinu, v zimě si najdem útulný koutek za kamny. 

Jaro 1953
Ve státní dětské ozdravovně v Kamenici nad Lipou. Posílají sem vesměs samé sociální případy, děti hubené, podvyživené,městsky bledé a z podezřelého prostředí, často komunisticky laděného, ve věku od šesti do patnácti let. Jsem ve skupině nejstarších holek, zjančených probouzejícími se touhami po čemsi nevýslovně úžasném a nevídaně zázračném, co jim je přísně zakazováno a bůhvíproč upíráno, co si stůj co stůj vyvzdorují a za čím si půjdou třeba do pekla. Nic jiného je nezajímá a jejich hovory se točí jen kolem TOHO. V popředí stojí typy vůdcovské, atraktivní, všemi zbožňované. Okolnosti mě vynesly do této skupiny - dcera lékaře, bez problémů umí spočítat rovnici, pravopis jí nedělá problémy, všude hned ví co má říct. Bez valného úsilí jsem byla  vůdčí osobností a v centru pozornosti. I já jsem toužila po společnosti těch "bezvadných" holek, které jsou duší společnosti, ostatními holkami zbožňované, mají dar výřečnosti a skvěle hrají vybíjenou. Bez problémů jsem se octla v jejich středu.  Na druhém konci stáda je houf nenápadných chudobek, které si tiše žijí po svém, aniž by se trudily tím, že nejsou ty "správné". Jednou jsem vešla do šatny a seděly tam u stolečku tři ty nejméně nápadné holčičky, něco si kreslily a šuškaly si, najednou jsem viděla, jak spokojeně si žijí, stranou afér, nejsou v centru dění a nejsou pod lupou zájmu. Došlo mi, že za popularitu se platí nejen ztrátou soukromí, ale i ztrátou tiché radostné pohody.
Ty slavné a ty pravé si našly hned po příjezdu idol ve skupině největších kluků, sice přísně hlídané a velkým slečnám co nejvíc a promyšleně vzdalované, leč láska nezná překážek, a milostné aféry hýbou celou ozdravovnou. Posílají se psaníčka, vyrábějí se dárky. Velkou módou bylo pletení z bužírek - musel se v železářství koupit zvonkový drát, stáhnout z něj potah - bužírku, a z té potom umně uplést čtyřhranný copánek. Kdekdo ho splétal, ohnul do podkovičky, a tou pak obdaroval objekt svých citů. Bohouš po holkách vzkázal pozdravovat Alenu a Alena na to pravila, že za to si nic nekoupí. Bohouš vyzvídal, jak jeho pozdrav přijala a Alena přikázala "opovažte se mu to říct". Co teď? Bohoušovi se při obědě podařilo proniknout k dívčímu stolu: "Tak co říkala?" "Nic!" "No něco říct musela!" "No, něco řekla." "A co teda?" "My ti to nesmíme říct!" Sestra spatřila že se děje cosi nemístného a hnala Bohouše ke klukovskému stolu. U všech stolů si začali důležitě šeptat. Aféra hýbala celou ozdravovnou.
Sestry velmi dbaly na to, abychom přibírali na váze, jednou týdně bylo povinné vážení a běda tomu, kdo netloustl. V časech, kdy se poválečné hospodářství stále ještě těžce vzpamatovávalo a komunisti ho vedli do dalšího krachu, byla tady najednou hojnost. V celém státě panoval  nedostatek, jídlo bylo na lístky, o mnohých lahůdkách se lidem ani nesnilo - ale tady bylo všeho, lahůdek kolik kdo chtěl. První den mě fascinovalo, že si můžem dát přidat i maso a hned jsem toho využila. Ale nadšení mě brzy přešlo. Násilné vycpávání se brzy stalo můrou. Muselo se dojídat, jídlo se nesmělo vracet, a jedlo se pořád. Ještě jsme nestrávili vydatnou snídani a už byla ještě vydatnější svačina a hrůza, už nás mučil strach z oběda. Porce byly ohromné a sestry přísně hlídaly, nic se nesmělo vrátit. Pokoušeli jsme se ukrývat jídlo do kapes a pak se ho někde obratně zbavit, také bylo možno jít na záchod a tajně si odlehčit  zvracením.   
Ale byla tu i hojnost různých radovánek. Mohli jsme hrát tenis, volejbal, basket,  bylo tu všemožné sportovní náčiní a vybavení k mnohým hrám. Jen se muselo sportovat mírně,  rekreačně, ne moc zhurta, důležitější bylo odpočívat a tloustnout. Chodili jsme na mírné procházky na Hamerky nebo na Melíšek, muselo se jít zvolna, když někdo zrychlil krok, volalo se na něj "kolik máš od metru?"  
Mnohé děti zíraly. Byly tu takové, které prvně viděly koupací vanu. A tady byly dokonce okachlíkované. Kdo neměl oblečení, tomu ho půjčili. byly tu obrovské sklady stejných modrobílých obleků. Prý to všechno dodala UNRRA. Na prvního máje nás všechny tímto oblečením vyparádili a nesli jsme standartu s nápisem MY DĚTI ZDRAVOTNĚ OHROŽENÉ DĚKUJEME STRANĚ A VLÁDĚ... Jen pionýrské šátky UNRRA nedodala, ty jsme si museli pořídit sami, vyžehlit a pečlivě uvázat. 
Komu se něco roztrhalo, tomu to ve správkárně zašili. Prali nám, uklízeli nám. Děti se jen bavily, jedly a tloustly. Školní vyučování bylo velmi omezené, aby nás neunavilo, a po obědě jsme se museli převlíct do pyžama a ležet.        
Většina dětí pocházela z velmi chudého prostředí, někdy byly neznalé kulturních vymožeností, na které užasle koukaly. Současné politické dění vnímaly jako přínos, nebylo jim zatěžko hlásit se k idejím komunizmu. Jednak z hlouposti - říká se to v rádiu a tak to bude pravda - rozhlas zněl v těch rodinách od rána do večera - a pak i proto, že současná politická situace vynesla ty nejbědnější existence na vrchol. Posudky píšou domovnice a dělnická třída má vedoucí úlohu. Hřát se na výsluní slávy a důležitosti bylo pro ty doposud vysmívané a ponižované sociální případy velmi příjemné. Ale více než politika zajímalo děti ono tajemno kolem milostného života. Jenom co se TOHO týkalo bylo hodno jejich zájmu a šuškání. Velké holky se zamykaly  na záchodě a sdělovaly si tajemství. Ty velké holky s velkýma klukama skoro nepřišly do styku, přesto vznikaly intenzivní milostné vztahy. Páry spolu téměř nepromluvily, jen si neustále dávaly po někom něco vzkazovat, a čile kvetla milostná korespondence. Když se náhodou ti dva zúčastnění potkali, tvářili se jakoby nic. Sami dva se spolu nikde setkat nemohli, na to byly děti příliš přísně hlídány, a myslím, že by o to ani nestáli, těžko by se pro stud a rozpaky na sebe jen podívali.  
Spřátelila jsem se tam s janou Novákovou, později Bullowovou, a to přátelství nám vydrželo až do pozdního věku.

Lékaře ozdravovny dělal doktor Severin Čejna, tátův kamarád ze studií. Rodiče se sem za mnou přijeli podívat a šli jsme k Čejnovům na návštěvu.Bydlel tu v hezkém rodinném domku. Měl velmi protivnou, hádavou manželku a tenkrát pětiletého synka Jirku.
Kromě práce v ozdravovně tu měl ještě lékařskou praxi. V dobách studií prý o něj stála mámina přítelkyně Jiřinka Michlová, on ji ale ke své škodě nechtěl a oženil se s Lídou Paškovou, osobou problematickou. O jejích výčinech se potom vyprávěly historky, které by byly snad humorné, kdyby nebyly pro Severina poněkud smutné. 
Lída pocházela z poměrů velmi primitivních, její tatínek třeba vyprávěl, jak jednou viděl vodníka,  načapal ho u vody a hnal ho, až zmizel v řece. Jakpak že vodníci nejsou - já ho viděl na vlastní voči.
Uprostřed kuchyňského stolu měli Čejnovi obrovskou a ohavnou skleněnou mísu s atrapami  ovoce. "Fuj, takovej nevkus, a jak to tu překáží, proč to tu máš?" hubovala naše máma, která pro pádnou výtku nikdy nešla daleko. "Cože? Vždyť je to krásný," urazila se Lída. Ani Severin nebyl umělým ovocem nadšen a co chvíli reptal, že je to krám pro zlost. "Zařiď to nějak, aby to shodil kocour, postav to na kraj a poštvi na něj Alana," radil šeptem svému kamarádovi táta, "Muříčkovi by to odpustila, ten přeci smí všechno!" 
Lída bývala po většinu času protivná, hádavá a naštvaná, ale svoje zvířata milovala. Měla kočku Můru, a když se ukázalo že je to kocour, říkalo se jí Muříček. Celý den chodila zamračená a láteřila, ale když spatřila kocoura, rozzářila se: "Muříčku!" a něžně se s ním mazlila: "Kdepak jsi byl tak dlouho, ty rošťáčku, tři dny jsme tě neviděli! Muříček byl na námluvách, ten lumpíček!" Měli i kanára Kubíčka a psa Alana, a jednou se stalo neštěstí - Muříček sežral Kubíčka. Alan měl sežrat Muříčka, dodávalo se. 
Alan byl mimochodem v ozdravovně velmi užitečný - chodil sem s doktorem, občas pronikl do jídelny a děti mu podstrkovaly jídlo, které nemohly dojíst. 

Někdy přijel doktor Čejna kvůli úředním záležitostem do Prahy, přespával u nás, večer seděl s rodiči nad skleničkou vína a tehdy trudně naříkal, jaký je s Lídou těžký život. Mluvil rezignovaně, nešťastně, sklesle. "Odejdi od ní, skonči to s ní," nabádali ho rodiče, když líčil historku za historkou. Nesmyslně utrácí, kupuje si kožichy, které pak nenosí, protože jí jsou malé, už jich má několik. V době, kdy nebyla k dostání vejce, objížděla celé jižní Čechy a sháněla je. Měla jich pak plnou vanu, nic z nich nepekla ani nevařila, vejce se začala kazit, pukala, domem se šířil puch. Severin musel vejce tajně likvidovat, aby to soudedi neviděli, protože o ně byla nouze. "Za všecko můžu já, neumí nic než se jen hádat..." "Udělej něco, rozejdi se s ní, vždyť takhle se nedá žít," opakovali naši, přestože máma byla zásadní odpůrce rozvodů. On jen smutně mávnul rukou, "to už nestojí za to, tak to klepem, klepem, až to doklepem..." 

Září 1953. Na Arbesově náměstí vystupovali provazochodci. Byla to senzace a s holkama jsme se velmi těšily, jak se půjdem podívat. Marcela, která se dobře znala se smíchovskou spodinou, s Cikány z Plzeňské a vůbec se všemi podezřelými živly, měla k nim z nás nejblíž a oplývala zprávami o nich. Stáňa, znalá světa a odbornice na chytračení, nám vysvětlila, že nemusíme vůbec platit a vždycky až se k nám budou blížit s kasou, prostě utečeme. To si člověk snadno všimne, když se blíží ten co vybírá, zástup diváků hned prchá na druhou stranu náměstí. Jako vždy, i teď jsem pokládala cizí názory za mnohem moudřejší než svoje, a už jsem se těšila, jak budem utíkat. 
Provazochodci mi připadali úžasní, tajemní, skoro zázrační. Ve dne je nebylo moc vidět, jen občas vyšli ze své chudé maringotky, na šňůru pověsili své hadříky, nakrmili koně a zavolali domů kloučka, který si hrál opodál. Ale večer! Oblékli se do třpytivých kostýmů a zazářili při zázračné produkci. Mohla jsem na nich oči nechat a do všech jsem byla rázem zamilovaná. Byla to jedna velká rodina, všichni se sobě podobali, téměř byli stejní : dlouhé smutné obličeje, rovné blond vlasy do šeda, popelavá pleť, ustarané výrazy - starší i mladí, ženy i muži, jakoby si z oka vypadli. Sešly jsme se s holkama, zaujaly místa poblíž žebříku a dychtivě jsme sledovaly členy rodiny, jak postupně vylézají jeden po druhém na plošinku stožáru, od něhož měli k druhému stožáru napnuté lano. Každý člen této rozvětvené rodiny měl svojí úlohu v produkci, i jejich nejmenší hošík, který, jak hlasatel do reproduktoru neustále zdůrazňoval, byl teprve čtyřletý. Stáňa, milovnice miminek a dětí, měla oči jen pro toho nejmenšího. Jásala, když tvořil vrchol pyramidy a dojímalo ji, jak na něj všichni dávají pozor. Když vystupovali po žebříku k plošině, lezl ten malinký nejdřív sám, pak ho dohnal jeden z velkých, posadil si ho na ramena a vynesl ho. Po skončení první části produkce slézali, tak jsme se utíkaly podívat na toho malého benjamínka. "Von neni vůbec hezkej," Stáňa byla zklamaná. Nebyl. Příliš se podobal těm ostatním, rovné vlasy, dlouhý smutný obličej, netečný pohled. Představení bylo úžasné. Chodili po provaze, dělali stojky a přemety, jezdili na kole a tvořili při tom pyramidu. Zírala jsem jak u vytržení.
Po přestávce měl jeden z nich na zádech přenést po provaze dobrovolníka z řad publika. Toužila jsem po tom, abych se směla přihlásit, ale měla jsem to přísně od mámy zakázáno. Máma velmi nerada viděla, že chci jít na toto představení - "co je to zase za nápad?" a když jsem neprozřetelně prozradila, že oni prý přenášejí i diváky a že se chci přihlásit, velmi ji to rozčililo. "Škoda peněz na takové nesmysly, a ještě aby tě nosili, kdoví co je to za lidi." "Ale my nebudem platit," vysvětlila jsem, pyšná na Stánin plán. "Cože? Ještě to! Jedině proto tě tam pouštím, že dáš těm chudákům vydělat!"
Chudákům? Jací chudáci. Jsou to úžasní a zázrační lidé. Skvěle pohrdají světem, jsou báječně neteční, vůči publiku přezíraví, jak nádherný mají výraz v tváři - unavený, smutný, vážný. Musí to být neskutečně skvělé, pokládat toto zázračné živobytí za normální obyčejnou dřinu. Bydlet v maringotce, a tvářit se jakoby nic. Nám obyčejným smrtelníkům se nepoštěstí ani do maringotky nakouknout. Oni jsou dokonce tak na výši, že jim jejich záviděníhodná existence připadá klopotná a všední. Jak já bych brala takový způsob života! Oni ne, oni tak dětinští a naivní nejsou, pro ně je to jen těžký život. Jsou moudří a nedostižní. 
Záviděla jsem Marcele, že se tak samozřejmě pohybuje mezi Cikány z okolí jejího bydliště a zná se se všemi dětmi z pomocné školy. Jí by maminka jistě nezakázala nechat se přenášet. Ona prostě jen nechce. Cítila jsem se spoutaná svojí slušnou rodinou, svým řádným prostředím, které nepřipouští blažený život v maringotkách ani v suterénech činžáků na Plzeňské, napůl v bytě a napůl na ulici, v pohodlí bezstarostné nekázně. Záviděla jsem provazochodcům, že si tak blaženě žijí na okraji společnosti.    

1953  
Oslava narozenin u Lídy Čadské.
Lída bydlí v činžáku ve Švédské, v tom domě a tuším že dokonce i v tom stejném bytě, kde jsme před lety bydleli my. Zvenku na domě je pamětní deska Jakuba Arbesa. Pozvala několik spolužaček, obřadně je přivítala, rozsadila je kolem mohutného stolu na těžké vyřezávané židle. Byt působí tísnivým dojmem, snad to dělají těžké závěsy na okně, okno hledící do stinné Švédské, snad černě mořený nábytek. Vzpomínám si na ohromnou knihovnu,  jejíž jedna police se prohýbala pod řadou svazků Ottova naučného slovníku. Na dlouhém stole je krásný damaškový ubrus s malými ubrousky a neméně parádní servis. "To mám do výbavy," ušklíbne se Lída nad ubrusem. Myslet na vdavky a zabývat se nějakou výbavou je totiž hanba. Žádná z nás se samozřejmě nechce vdávat. Jsme pečlivě rozsazeny tak, abychom se nehádaly, každá má na svém místě jmenovku. Lída servíruje pohoštění a nabízí zvláštní pochoutku. "Víte, co to je? Humr!" Žádná z nás nic podobného nikdy nejedla, některé holky se děsí. Ale humr je výborný.Stolujeme jak v nóbl společnosti.
Lídina rodina je trochu zvláštní. Lída a její  mladší bratr žijí s maminkou v bytě jejího otce, Lídina dědečka. Maminka je těžce nemocná a péči o děti dost těžko zvládá. Dědeček má dvě manželky, jednu sobě věkem přiměřenou a druhou o mnoho mladší, vrstevnici svojí dcery. Obě s ním bydlí a ta mladší tak trochu zaskakuje a přebírá péči o děti, když se nemoc paní Čadské zhorší. Někdy odcházejí děti bydlet ke svému tatínkovi, který je s paní Čadskou rozveden a založil novou rodinu. Všechny ty komplikované rodinné vztahy mě udivují, není zvakem, aby rodiče spolu nežili, ani aby muži měli dvě manželky v témže bytě. Rodiče všech ostatních spolužaček žijí vždycky spolu ( kromě Stáni Mlčochové, jejíž tatínek je zavřený). Nezdá se ale, že by Lídě ty komplikované vztahy nějak vadily. S pomocí vznešených babiček připravila pohoštění na úrovni, podává humra, pak zákusky a kakao. Potom si vyvolila několik dívek a pozvala je do vedlejší místnosti, že jim ukáže něco, co nesmí ostatní vidět. Tvářily se všechny tajuplně a zmizely. My, které jsme mezi těmi vyvolenými nebyly, jsme se samozřejmě urazily a řekly si, že půjdem domů. Nechaly jsme vzkaz na stole a vskutku jsme odešly, ne však daleko. Postávaly jsme před domem a čekaly, že nás půjdou hledat. Liduška Buriánková se urazila doopravdy a vskutku šla domů, ale Zdena Macháčková a já jsme se schovaly u domu v předzahrádce. Po chvíli nás vskutku vyšly hledat - Lída Čadská, Stáňa Mlčochová, Jana Feyrerová, Vlasta Pokorná a Blanka Follprechtová. My se Zdenou jsme nepozorovaně vklouzly do domu , bez problémů vešly do bytu a jakoby nic jsme se usadily v jídelně. Ostatní se po marném hledání vrátily a když nás tu našly, udobřily jsme se. "A co vám to ukazovala?" vyptávaly jsme se šeptem. "Ale nic, jen nějaké fotky." Pak jsme si vyšly na procházku, Švédskou nahoru až do ulice Nad Výšinkou. Po celou dobu se holky tajuplně bavily o tom, která z nich má kluka, každá se dušovala, že nemá žádného a snažila se usilovně budit dojem, že samozřejmě má. Utrhly si větvičku akátu, odtrhávaly lístky a recitovaly: "Miluje tajně, zjevně, věrně, láskou se souží, po tobě toží, láska ta vadne, jiná mu vládne, nemiluje..."  a přetřásaly znova a znova to jediné téma. Trochu mě to nudilo a trochu jsem jim ty kluky záviděla. Budu já mít někdy nějakého?
 
Paní Čadská se léčila na poliklinice u profesora Vítka a náš táta, protože bydlel naproti, jí chodil každý večer dávat injekce. Moc ho to netěšilo, a jednoho dne s tím rázem skoncoval, po té když se mu doneslo, že ho paní Čadská pomlouvá a dokonce ho nařkla z jakéhosi obtěžování. Ale starý pán, Lídy dědeček, mu byl vděčný a jako důkaz přízně mu vypracoval horoskopy jeho dětí. Poslal mu je poštou v obří zapečetěné obálce a podařilo se mi je  zahlédnout. Byly objemné, velmi umně a pečlivě vypravené, tlustý svazek hustě popsaných papírů. Velmi by mne zajímalo si je přečíst, ale táta to nejen nedovolil, dokonce je zničil. Škoda, dneska by to bylo zajímavé čtení. Ale táta byl velký nepřítel všeho věštění, kartářek, horoskopů a předpovědí. Tvrdil, že mohou člověka negativně ovlivnit.

1953
Podnikavé Marcela zas něco vymyslela. Zašly jsme spolu za ředitelkou Vernerkou, aby nám napsala žádost o káru, že budem jezdit po Smíchově a sbírat starý papír. Vernerka pochvalně kývala hlavou a vydala papír, na který nám potom v obecním dvoře půjčili dvoukolák. Pár holek se k nám přidalo, a potom jsme chodily dům od domu a žádaly o starý papír. Někde nám dali balík novin, někde nás vyhodili. Zašly jsme do tiskárny, kde mají odřezky svázané do půlmetrákových paklů. Stojí na dvoře úhledně narovnané jeden na druhém, svázané kovovými pásy. Jeden ze spodních byl puklý, vázací pásy se uvolnily, kousky papírů se rozletovaly po okolí. Dovolili nám vzít si ten prasklý a napůl vysypaný balík. Zápolily jsme s ním dlouho, než jsme ho vydobyly z hromady, a než jsme tu tíhu, vlhkem nasáklou, jakž takž naložily. Ale tenhle papír byl aspoň čistý, to ty balíky sebrané po domech byly plesnivé, bůhvíodčeho špinavé, shnilé a stuchlé. Bylo zábavné prolejzat dvorky, ocenila jsem malebnost pavlačí a půvab chudoby, špíny a smutku smíchovských činžáků. Po ulicích jsme vezly káru se smíchem a povykem. Dvě z nás táhnou, ostatní tlačí. Občas si některá vyleze na káru a nechá se vozit. "Hyjé, koně, hyjé!" povykuje. "A házej směrovky!" velí Marcela. Lidé se ohlížejí za nezvedenou mládeží. Tenkrát se ještě dalo po pražských ulicích jezdit s  dvoukolákem, auta jezdila zřídka a pomalu. Odvezly jsme papír do sběrny a ostřížím zrakem hlídaly, aby nás neošidili při vážení - ale ošidili nás stejně. Ale i tak stojí na potvrzení slušné číslo. Tolik papíru nebude mít nikdo ze školy! Vernerka nás zvlášť přišla pochválit.
   
1953

Ke konci prázdnin jsem dostala předvolání, že se mám dostavit na chmelovou brigádu. Odjela jsem z Čermné (ostatní tam ještě zůstali a Anička s Malenou mě silně přemlouvaly, ať nejezdím, že je to tam hrozné - "nepouštěj ji, teto"), jela jsem do Prahy - poprve sama vlakem, a vypravila se druhý den na Smíchovské nádraží na sraz. Tady už se srocovaly davy česáčů, panovalo vzrušení, ve vzduchu visel příslib volných mravů. Škola  musela chtě nechtě přivřít oko - chmel je zelené zlato, náš stát ho potřebuje, blahobyt je třeba vyrábět na všech frontách, školní mládež se ráda zapojí. A po práci ať se slušně pobaví. 
Košířáci se dmuli: přišla chvíle, kdy jsou váženi a ctěni. Škola potřebuje jejich pracovní sílu. (Jejich chvíle trvala do okamžiku, kdy je omrzelo chodit na chmelnici a kdy zjistili, že v hostinci jim nalijí.) My, dívky ze slušných rodin, jsme odjížděly předpisově vybaveny tak, jak to stálo v letáku. Jediným odvazem byly široké slamáky, nezbytný atribut a zdroj velké legrace. Kdosi měl dokonce jakési mexické sombréro, všichni k němu vzhlíželi s úctou a závistí. Jako doprovod s námi jely ustaraná učitelka zeměpisu Zemanová a několik maminek, které nechodily do práce. Tyto dospělé osoby na nás měly dohlédnout a neustále se děsily nad životními podmínkami na ubytovnách i na chmelnicích. "Úplný koncentrák," bědovaly.  Nám mladým špína nevadila a rozvrat lahodil. Ubikace brigádníků byly zřízeny kde se dalo, dívčí část naši třídy ubytovali v bývalé sušárně chmele. Byla to temná rozlehlá půda s nízkým stropem a maličkými okénky u podlahy. Každý brigádník si zabral jeden slamník, byla mu přidělena deka a malá židlička. Ta při práci sloužila k sezení u koše, po práci pak byla stolkem, na kterém se jedlo, psaly dopisy, čistily boty, zašívalo odrané pracovní oblečení, hrály karty. Večer se málokdo zdržoval na temné ubikaci, většina lidí si vyšla za zábavou. Posedávalo se na náměstí, na lavičkách i na trávě, zpívalo se, vystupovali estrádní umělci, eskamotéři, různí muzikanti s harmonikou, ve svazáckých košilích a budovatelským repertoárem. Někde měli i řetízkový kolotoč. Všude záplavy mládeže, žáků ze základky i studentů. Naorganizované veselo, ze všeho čišel povinný jásot a radostné budování socialismu. Ač i tady se občas našla skupinka, která kdesi v ústraní při kytaře pokoutně zpívala "amerického námořníka". 
Ráno se občas někdo symbolicky umyl u pumpy na dvorku, posnídali jsme rohlík a bílou kávu, nalévanou z várnice do ešusů mastných od včerejší polívky, posedali jsme si po dvoře na lavičky i na zem, kafe které nám nechutnalo jsme vylili do strouhy u pumpy a po té jsme pěšky vyrazili na chmelnici. Dvojicím byl přidělen koš, a tak si teď nesli vždy dva a dva lidé v jedné ruce ucho koše a v druhé ruce stoličku, přes rameno chlebník s ešusem, na hlavě slamák, a pozvolna se se svojí skupinou doštrachali k určené chmelnici. Krajina na první pohled vypadala jako plná lesíků, ale ty za půl dne zmizely a místo hned získalo jiný ráz. Dvojice se usadily ke svému koši, před každým česáčem čekala řada jeho štoků - chmelových rostlin, vyvázaných drátem na konstrukci. Rukou v rukavici, jak zněl předpis, si každý brigádník strhnul nejbližší štok, přitáhl rostlinu k sobě, sedl si ke koši a jal se otrhávat šištičky. Koše se plnily, a když bylo šištiček po okraj, šlo se s nimi k žokům - velkým pytlům, kde se očesaný chmel soustřeďoval. Nejdřív bylo třeba odměřit plechovou mírou věrtele. To bylo stálou třecí plochou mezi česáči a mezi babkami, které tu dohlížely. Kluci chmel čechrali a pokoušeli se ho dát co nejmíň, babka křičely, že věrtel není plný. Když se po mnohém handrkování dohodli, byl věrtel vysypán do žoku a česáč za něj dostal plechovou známku. Ty se pak večer odevzdávaly a zapisovaly. Očesaná chmelová rostlina se stočila, uložila u úponu drátu na zemi, a přikročilo se ke strhávání dalšího štoku. Dvojice se svým košem se pozvolna sunula vpřed a odkrajovala les chmelnice až zmizel, a bylo tu náhle volné prostranství. A při česání se klábosilo. Slávina Kučerová svým nenapodobitelným krákoráním přereprodukovala Werichovy anekdoty z gramofonových desek - "...máte prosimvás takový ty cukrdlata..."a sklízela potlesk. Občas se holky v dvojici dohadovaly, která trhá míň a která víc,  která komanduje a která je naopak pod pantoflem, ale vcelku panovala pohoda. Česala jsem ve dvojici s Liduškou Buriánkovou, vždycky jsme se mívaly rády. Jenže ona byla dříč a já louda, asi že na mne doplácela. Pod pantoflem jsem tu byla asi já, jako ostatně v kterémkoliv jiném vztahu i později.
Bylo horko, byla žízeň. Rozkřiklo se, že tu kdesi zastavila cisterna s vodou, tak všichni popadli ešusy a utíkali na udané místo. Z cisterny se valila voda proudem na zem a kolem ní se prali a vzájemně odstrkovali žízniví česáči. Občas se některému podařilo trochu vody zachytit, ale hned byl odstrčen kýmsi jiným. Správce na tu rvačku pobaveně koukal. Než došla řada na ty, kdo se netoužili prát, byla voda pryč, z cisterny dotékala už jen jakási špína a ke konci řídké bláto. Podařilo se mi napít aspoň trošku té špíny. Šli jsme zas česat, ale za chvíli už jsme zas žízní nemohli vydržet. Obcházela jsem kraje chmelnic, kde měli lidé odloženy tašky, svetry, svačiny a ešusy. Prohlížela jsem jeden po druhém - a jaké blaho, v jednom si kdosi trochu vody schoval. Já se jen trošku napiju, omlouvala jsem se mu za tu krádež - ale nevydržela jsem to a vyžahla jsem to všecko.   
Kluci časem zjistili, že na chmelnici postačí načesat jen tolik, aby bylo vyděláno na jídlo, někdy ani to ne, a zdržovali se přes den na ubikacích. Vyspávali noci plné potulek za čímsi úžasným, co se vesměs nedostavilo. K nepořádku kolem sebe jsou neteční, ale úpravě svého zevnějšku se  věnují pečlivě. Chtějí působit světácky a večer zazářit v plném lesku. Jeden si vypral kedsky, na špricle žebřiňáku natahuje tkaničky a láskyplně je přejíždí namydleným kartáčkem. Pak si je ještě vlhké obuje, ozdobnými propletenci zašněruje a cítí se být velkým frajerem. Někteří se ale jen tak flinkají po dvorku, kopou před sebou kousek cihly a svému zevnějšku nevěnují sebemenší péči. Válejí se na svých slamnících mezi hromadami svršků, které nestály ani za obrácení na líc, natož pěkné uložení, mezi baťohy, překocenými stoličkami, kupami neumytých ešusů, lžic, rohlíků, jednotlivých tenisek, bezzubých hřebenů a kusů suchého bláta, odpadlých z holinek. Někteří tráví celý den na slamníku v ubikaci, a při chabém světle žárovky, která tady musí svítit i ve dne, prohlížejí rozedraný časopis v marné snaze dopídit se čehokoli zajímavého. Pak jeden v koutě vezme kytaru, začne brnkat a zpívat, druhý se přidá. Kohosi přecijen zachvátí touha uklízet, nohou shrnuje své věci na hromadu a tu potom překulí na svůj slamník. Čas pozvolna utíká, blíží se večer a s ním naděje na trochu povyražení.  
Ubikace dívek byla úhlednější, na slamnících jsme měly prostěradla, své věci jsme si skládaly. Na chmelnici jsme chodily ukázněně každý den a snažily jsme se načesat co nejvíce. Dělat jen to, co se má, dostat za všech okolností onu pomyslnou jedničku, a dokonce si vydělat svoje vlastní peníze. 
Z chmelnice se šlo štrůdlem, zase dva a dva s košem uprostřed. Jednou jsme zabloudily mezi domky v úzkých uličkách kterými jsme se stěží protáhly, uličky se lomily v pravých úhlech a tvořily labyrint - náhle jsem se ocitly na čímsi dvorku. Pes vyletěl z boudy a s ukrutným štěkotem trhal za řetěz, slepice s nakročenou nožkou daly koketně hlavu na stranu, pátravě se na nás zahleděly a tázavě kdákly, ve dveřích stanula hospodyně, kolem ní se vysoukalo ven klubko dětí a dědeček s fajfkou, všichni na nás v němém úžasu zírali. T těsné uličky se soukaly další a další dívky a pomalu zaplňovaly dvorek. Chvíli jsme stáli proti sobě, my holky jsme rozpačitě pravily "dobrý den" a pak jsme se zas jedna po druhé tlačily do těsného průduchu.  
Městečko Kněževes, kde jsme pobývali, mělo hezké náměstí s rybníkem, na poloostrově stál kostelík.

1950
Žvejkačka byla stále ještě velmi nedostatkové a velmi žádoucí zboží. Chutnala lahodně, a zejména velice zvyšovala prestiž. V obchodech se neprodávala, jen ty děti, které měly onu kýženou tetičku v Americe, ji občas mívaly. Ty potom velmi nápadně žvýkaly a byly středem obdivu. "Ty máš žvejkačku?" "Hm." "Vytáhni ji!" Majitel žvýkačky před zraky užaslého publika pozvolna, drže žvanec mezi zuby, dvěma prsty uchopil kousek a vytáhl z úst dlouou nit. Když se byl dostatečně ujistil závistí přihlížejících, počal opět nit blaženě soukat zpět. Ve škole se žvýkat nesmělo, žvejkačka se nosila za uchem nebo se mohla uchovávat přilepená zespoda na lavici. Tam také bývala někdy zapomenuta a mohlo se stát, že ji našel někdo jiný. Ten potom blaženě zajásal, usmálo se na něj štěstí, cítil se jak objevitel pokladu."Hurá, našel jsem žvejkačku!" a hned si ji s rozkoší vložil do úst. Mohlo se také škemrat : "Ty máš žvejkačku? Puč mi ji na chvilku!"  Žvejkačka sloužila až do úplného rozpadnutí na drobečky - to se stávalo bez varování, najednou byla pusa plná kousíčků, které už se nespojily a jen obtížně se vyplivovaly. Jaká škoda! Také bylo možno žvejkačku imitovat parafinem, ale to nebylo ono, ten nešel vytáhnout. Vytáhnout se dal při dobré vůli chuchvalec nití, ale ty se zas nedaly žvýkat. Nebylo nad tu správnou, pravou, americkou žvejkačku! 

1950
Učili jsme se o Slovenském národním povstání, tak jako se učíme o Karlu IV. nebo o koloběhu vody v přírodě. Berem ta fakta na vědomí a snažíme se, aby se nás příliš netýkala. Učení je nutné zlo a je třeba se jím nechat deptat co nejméně. Teď se ale někdo přihlásil : "Prosím, ve třetí bé mají chlapce, a ten byl přímým účastníkem Slovenského národního povstání!" Paní učitelka ožila. To by bylo něco! To by se děti pěkně názorně poučily, tak se nejlépe látka vštípí. Hned pro chlapce poslala a těšila se, že dnešní hodina dějepisu se vydaří.
Přivedli přímého účastníka, byl trochu vylekaný, na nohou měl shrnuté punčochy, nevypadal nijak bojovně. "Tak nám něco pověz," vybídla ho Vandaska. "Tady dětem. Jaké to bylo, když jste s těmi Němci bojovali." Hoch mlčel. "Tys byl s partyzány v horách?" "Jo." "Němci na vás stříleli?" "Jo." "A jak jste se bránili, kde jste se ukryli?" "My jsme měli plech." "Plech?" "Jo." "A jak jste v těch horách žili, co jste jedli, kde jste spali?" "My jsme měli plech." "No, tak nám ještě něco pověz o tom Slovenském národním povstání, víš, my se o tom teď právě učíme," snažila se Vandaska. Chlapec stál, přešlapoval z nohy na nohu, uhýbal očima, celý nešťastný z našich zvídavých pohedů. "Copak jste tam dělali, jak jste bojovali?  No, vyprávěj!" Provinile mlčel, přešlapoval, Vandaska byla trochu rozčarovaná. Žáci měli nejasné tušení, že kdyby ten kluk začal vyprávět... "No tak my ti pěkně  děkujeme, žes k nám přišel -" Vandaska sice nebyla zcela spokojená s průběhem besedy, ale k rekvizitě se zachovala vlídně a v pořádku ji vrátila. Kupodivu nám ani příliš nebylo do smíchu.

Občas, velmi zřídka, jsme měli ve škole promítání filmů. To bylo něco. Zážitek nad zážitky. Všechny žáky z celé školy, rozechvělé z dychtivého očekávání, shromáždili do jediné učebny. Všichni natěšení, rozkoší celí rozjívení, se tlačí do lavic, pokoušejí se vecpat tak, aby se jich vešlo co nejvíc, až ti krajní padají ven. Někteří si sedají před lavicemi na zem, jiní si přinášejí židle z kreslírny, někteří musí stát. "Tak bude klid?" láteří učitelky. "Jestli se okamžitě neuklidníte, žádné promítání nebude!" Ale není v jejich silách uklidnit tu hordu dětí, která už se tak převelice těší na vzácnou podívanou. Na zadní lavici stojí připraven mnohoslibný promítací přístroj, zázračná aparatura se dvěma kotouči, několik krabic s filmy leží vedle. Děti se strkají, nemůžou se dočkat. "Uhni, nevidím!" Zatím ještě není na co nevidět. Na tabuli, kam se na hřebíček jindy věšívají názorné poučné obrazy o škůdcích lesa, životě lesní zvěře, nebo o zpracování bavlny,  zavěsili teď promítací plátno. Trochu je poznamenané tím, jak bylo kdesi dlouho uložené a srolované, nyní ale slibuje nevídané zážitky. Učitel, který se domnívá, že promítání rozumí, důležitě zápolí s projekčním přístrojem. Stále cosi nejde. Kabel je krátký - zjišťuje se, že nedosáhne k zásuvce. Shání se prodlužovák. Promítačka vypovídá poslušnost, ne a ne se rozběhnout. Alespoň se rozsvítí, a vrhne na tabuli obdélník světla, zcela mimo promítací plátno. Jé, už to začne, blažené vydechnutí zazní sálem. Zářivý obdélník tápe a hledá své místo, promítačku je třeba podkládat, posouvat, správně umístit. Obdélník světla je po mnoha pokusech přesně zamířen a zaostřen. Na oknech se stáhnou rolety a zhasne se. Promítačka se konečně rozběhne.  
Obdélník světla se zachvívá, pak beznadějně zmizí. Co zas je? Já nevím - snad žárovka? Ještě na chvíli se musí rozsvítit, pedagogický sbor se marně snaží objevit závadu, všichni kdo se domnívají rozumět technice, se sklánějí nad přístrojem. Aha! Někdo omylem vytrhnul kabel ze zásuvky, jak se tu motal kolem. Nezlobte tam u toho! Kabely se zapojují a rozpojují, slibný obdélník světla se rozsvěcí a zhasíná. Teď zas vyvstal nový problém - tuhle cívku nelze nasadit. No nevadí, pustíme jiný film. Na obsahu příliš nesejde, hlavní je že bude biograf, pohyblivé obrázky. Konečně je vše zapojeno, cívka s filmem nasazena, film založen, 
opět se zhasne, přístroj začne vrčet. Mnohohlasé slastné vzdychnutí znovu projelo ztichlým obecenstvem. Na plátně se zjeví titulek KONEC, navíc obráceně. Ach jo, on nebyl film přetočen. Tak znova rozsvítit. Zakládá se jiný film, ten bude snad od začátku. Přístroj znovu zavrčí a předvádí nyní prázdný zaváděcí pás. Konečně! Na plátně proskakují čísla - pět, čtyři, tři ... teď se něco objevilo. Černobílý kreslený film o jakýchsi myškách. Není to první díl, ocítáme se uprostřed děje, stejně nejde zvuk, takže je to skoro jedno. I kdyby zvuk šel, byl by přehlušen bzukotem promítačky. Hlavně že se něco hýbe. Myšky pobíhají, o něčem se dohadují, něco se chystají dělat, děj nám není příliš jasný. Ve filmu prší, známka silného poškrábání kopie. Myšky se na čemsi dohodly, cosi postavily, jakési dílo završily, mávají, je konec. Cože? Už konec? Nebojte se, ještě tu máme jiné filmy, rybolov na Sibiři, lyžování v Alpách. Jen je nutno kopie přetočit, hned to bude. Obecenstvo začíná zlobit. Neperte se u té promítačky, shodíte ji - víte vůbec, kolik takový přístroj stojí?   

Nedostatkem papíru zdůvodňoval bolševik nedostatek knih, časopisů, učebnic. Učebnice se už neprodávaly v knihkupectví jako dřív, ale přicházely do škol, a to v omezeném množství. Učitelky nám je prodávaly tak nějak podle oka, na někoho se dostalo, na někoho ne. Museli jsme si je půjčovat, s Liduškou Buriánkovou jsme se obvykle dohodly, že jedna z nás se bude snažit získat jednu část a druhá zas ty zbývající, a potom jsme je měly tak trochu společně. Někdy se nedaly koupit ani sešity. Prý není papír. Ale najednou  bylo papíru jaksi dost: byly vydány tisíce pompézně vyzdobených archů na krásném křídovém polokartonu a dodány na všechna pracoviště, do továren, úřadů, na školy, snad i do nemocnic (jestli taky do vězení, to nevím) do všech myslitelných míst naší republiky. Řitělezectví českých komunistů neznalo mezí - naše vláda si usmyslela, že se všichni občané podepíší soudruhu Stalinovi. I do naší třídy jeden takový arch přišel. Po obvodu měl bohaté ornamenty z lipových ratolestí, vlajek, hvězd, srpů a kladiv, snad tam byli i dělník s kolchoznicí, bylo to vyzdobeno vskutku velmi bohatě. Nahoře byla linka a na ní ozdobně nadepsáno, ze kterého pracoviště podpisy pocházejí, pod ní řádky. Bylo nám vysvětleno, že je to pro nás velká čest, že se všichni podepíšeme, a ty podpisy pak půjdou rovnou do Moskvy, aby si je soudruh Stalin mohl přečíst. A tak jsme po řadě všichni přistupovali ke katedře a uctivě jsme přimalovávali svůj podpis. Vnímali jsme všichni velikost toho okamžiku, smíme se zviditelnit a navěky upsat. Aťa Strejčková před chvílí zlobila a právě stála na hanbě - a nesměla se jít podepsat. Vnímala jsem to jako velké příkoří a bylo mi jí líto - její podpis bude na archu chybět, navždycky už tam nebude. Celý arch tím bude zkomolen - co si soudruh Stalin pomyslí? Aťa hrdě pohodila hlavou, že je jí to úplně jedno, že tam nebude. Nevěřícně jsem vrtěla hlavou. Jedno? To je nemyslitelné! Jakási posvátná hrůza ze Stalina sahala svými prstíčky až do Prahy, až k nám do jedenácté národní školy na Smíchově. Stalin ještě nebyl uznán za hrůzovládce a vraha, stále ještě byl největším dobrodincem lidstva, naším osvoboditelem, největším vědcem všech dob, božstvem  nejvyšším, nejúžasnějším a leckdy nejmilovanějším. V hloubi duše jsem tušila, že je to možná jinak, ale nesmět se podepsat se mi zdálo být krutým trestem.
Soudruh Stalin byl Bůh a ještě něco víc. Jeho portréty visely na všech myslitelných místech. Na prvního máje obří portréty Stalina a Gottwalda visely na budově muzea.( Fotografka paní  Ferklová, která později dělala lektorku na Umprumce, nám vyprávěla, jak je vyráběli. Zvětšeniny se nařezaly na pásy, z těch se opět vyrobily negativy, a ty se potom postupně exponovaly na metr širokou roli fotopapíru. Ta role se protahovala postupně vanou vývojky, pak vody a ustalovače, prala, sušila, opětně navíjela. Hotové role se pak rozvinuly, vypnuly, jednotlivé pruhy se slepily k sobě. Bylo to nesmírně náročné, pracovně i finančně.) Ale co to bylo všechno proti Stalinovu pomníku, největšímu pomníku světa, který se už chystal. K sedmdesátinám se Stalinovi posílaly z celého socialistického bloku dary, a byla jich taková spousta, že zaplnily mnoho budov. Z Československa mu krom jiného poslali lokomotivu. Co s ní bude dělat? Ale cožpak bylo možno neposlat to největší, co se poslat dalo?  

Ještě v sedmdesátých letech nám připadalo jaksi nevhodné, podivné a ohromilo nás, když kterýsi západní historik vyslovil jméno Stalinovo jedním dechem s Hitlerovým a označil je oba za největší vrahy dvacátého století. Ne že by se nám to nelíbilo - jen jsme žasli. To se smí? Co když ho zasáhne Stalinova pomsta ještě ze záhrobí? Tenkrát už vyšla pravda aspoň částečně na světlo.  Ale v padesátých letech se ještě nevědělo o jeho zločinech. Alespoň u nás. Možná, že leckdo cosi tušil o hrůzách Gulagů, ale strach šel spíš z těch lidí kolem nás, kteří hlídali, zda se správně a uvědoměle tváříme.

Nějak jsme tu hrůzu kolem sebe odmítali vnímat. Život šel dál a chtěl být prožívám šťastně. Že tohle není štěstí, to jsme věděli, ale říct to nahlas - to by znamenalo neštěstí mnohem závažnější. Život chtěl být prožíván obyčejně, občas v poklidu a občas vesele. Věděli jsme, že to co je kolem nás, není ani zdravé, ani správné, ani v pořádku - ale pomalu jsme si zvykali. Že holt se s vládou komunistů musíme smířit, že holt tak jak to je to být musí, že s tím nic nenaděláme, stejně tak jako s letními vedry nebo lednovými mrazy. Že holt občas prší, což je nepříjemné, a v tom případě je dobré mít deštník, za komunistů je dobré být zticha, dělat co od nás chtějí a myslet si své.

1950
V páté třídě jsme byli s Vandaskou na škole v přírodě. Hora Svaté Kateřiny, okres Dolní Litvínov. Pohraniční vesnice, odkud byli odsunuti Němci, prázdné domky s vytřískanými okny, smutek a pustota. Pokud tu některá okna snad ještě zůstala celá, postarali se o ně kluci, jejichž bohulibou zálibou bylo strefovat se do nich kamením. Nad vesnicí na kopci stála jakási obří strohá budova kasárenského typu, říkalo se jí internát. Tady jsme trávili měsíc květen roku 1950. Pátá třída ze Smíchova a čtvrtá třída z Vršovic. Spali jsme v obřích ložnicích, všecky holky z naší třídy pohromadě, kovové nemocniční postele v několika řadách. Na chodbách kovové skříňky, každá pro čtyři děti. Polovojenský režim, neustálé nástupy, hlášení, a všecko se bodovalo. Úklid, kázeň, zpěv, pořadová cvičení, za jakýkoliv nedostatek se strhával bod. U skříněk na chodbě býval ranní nástup a nekonečné čekání v trojstupech. S holkama jsme si krátily čas plácáním do dlaní vždycky dvou proti sobě, nebo si dvě holky přehazovaly třetí, která stála mezi nimi a střídavě se kácela dopředu a dozadu. Když čekání nebralo konce, zjišťovaly jsme, kolik je hodin :"Čtvrt, půl, třičtvrtě, celá - pověz mi ručičko, kolik to dělá!" Při tom se prstem v dlani kreslil v rytmu říkanky kroužek, a kde se prst zastavil, tolik hodin bylo. Vždycky to fungovalo, nikdy se to nezmejlilo. Chodily jsme si čas ověřovat ke Slávině, která jako jediná měla hodinky. Po nekonečném stání ve frontě jsme byli vpuštěni do jídelny. U okénka jsme dostali každý hrnek kafe a rohlík. Na našem stole v jídelně byla váza s kaštanovou větvičkou, sledovaly jsme, jak se rozvíjí a říkaly jsme si k tomu "Už rozvil čas a voní nadějemi...", po snídani bylo vyučování ve studené učebně s betonovou podlahou a s dřevěnými stolky a židličkami, které při sebemenším posunutí vydávaly ohlušující rachot. Ten doháněl Vandasku k zoufalství. Nebohá Vandaska za nás zodpovídala a neustále se všeho děsila. Bála se exkurse v opuštěném dole, kam nás pololegálně vzali jacísi pohraničníci (ani se jí nedivím), bála se vodopádu při projížďce lodí na výletě v Hřensku a zakázala ho pustit, bála se našeho divočení v prázdné vesnici. Museli jsme chodit neustále ve štrůdlu a být pod jejím dohledem. Reptali jsme, ale nezbylo nám než se podřídit. Ztratit osobnost a být součástí stáda nebylo zas až tak nevýhodné. Snímalo to z člověka zodpovědnost a námahu myslet. Chodila jsem vždycky s Janou Poledníkovou a Stáňou Mlčochocou, přede mnou šla Jeny Vacínová a já jsem si hrála takovou svou hru, že jsem šla přesně v jejích stopách. Nebylo třeba na nic myslet, nic rozhodovat, o nic jsem se nemusela starat, jen dbát na to, abych šlápla přesně tam, kam předtím Jeny. Být součástí stáda je tak trochu zárukou bezpečí.
Jinak tu na nás dohlížely ještě vedoucí sestry a také bratři, bratr Antonín hrál na tahací harmoniku a proto do něj byly všecky holky zamilované. Naše sestra vedoucí Zdeňka byla hodná a laskavá, bylo jí teprve šestnáct. Večer jsme stály v ložnici v kruhu,měly jsme noční košile, držely se za ruce a zpívaly jsme večerku. Ráno nám pomáhala se stlaním, aby nás hlavní vedoucí dobře obodovali. Utěšovala holky, kterým se stýskalo a brečely. Dovolila nám modlit se před spaním a odehnala holky z Vršovic, které na nás přišly pokřikovat "pobožné ježibaby!" Velikým postrachem za to byla paní kuchařka, osoba rázná, tlustá, přísná, učiněná ředitelka zeměkoule. Z hloubi kuchyně se rozléhal její křik po jídelně i po chodbě, kde se stávala fronta na jídlo. Dbala na to, aby fronta  spořádaně vyhlížela a lomila se v pravém úhlu, abychom stáli rovně, ruce připažené, za jídlo poděkovali, a zejména abychom vše dojídali. Patřilo ovšem k dobrému tónu stěžovat si, co nám to zas navařili za blafy, a pokud možno to nesníst. Pak se musely nedojedené talíře umně rovnat na sebe a šikovně pašovat zpět do kuchyně. Kdo byl ovšem při takovém konání dopaden, byl zle seřván. Po obědě chodila paní kuchařka mezi nás, nesla mísu plnou kostkového cukru a rozdávala ho. "Jezte, děti, jezte, po cukru sílej kosti!" Některé děti mlsaly rády, jiným (jako mně) to bylo protivné, čímž jsem sklidila velikou nelibost. Odpoledne jsme chodili ve štrůdlu s Vandaskou na procházky, ukazovala nám, že tam za potokem už je Německo. Jednou jsme tam viděli jakési mladé lidi, šli a zpívali hymnu demokratické mládeže "Z národů ač jsme různých, jedno přání teď v nás bude žít - po letech války hrůzných znovu za blaho všech jsem se bít ..." - jenže po německu. Pokřikovali jsme na ně a oni na nás. Nijak přísně tu hranice střežená nebyla. Na kamenitých cestách jsme občas nalézali jakési fialové krystaly, říkali jsme jim ametysty a sbírali jsme je. Také bylo naší touhou najít malinkou sošku Panenky Marie nebo nějakého svatého, někdy byly dokonce na podstavečku pod malinkým skleněným poklopem, asi to byla dávná místní výroba, a po budově internátu i v okolí se sem tam povalovaly. Sošky byly lisované z jakési bílé hmoty, pestře pomalované, takové trošku naivní, ale kdo nějakou našel, byl středem závisti.   
Ke konci pobytu nám uspořádali honbu za pokladem, pro všechny děti najednou, byla jaksi zmatená, nakonec ji všichni vzdali, protože šipky nevedly nikam - aspoň se nám zdálo. Potom  jeden hošík z Vršovic čirou náhodou ten poklad našel - byla to krabička a v ní dopis. A co že stálo v dopise? že pravý poklad je naše paní kuchařka a že se to pozná dneska při večeři. Zklamání nálezce bylo nesmírné. Paní kuchařkou byl sice oslavován, ale cítil se podveden, i všechny děti s ním. Paní kuchařka upekla piškotovou roládu - to mělo být to překvapení, a nálezce pokladu dostal místo jednoho kousku tři.    
Předposlední den byl táborák, nacvičily jsme s holkama dramatizaci písně "Tam na vysoké vě-eži princezna krásná vě-ezí, padadaj daj daj, pada daj daj, princezna krásná vě-ezí ..." Bratr Antonín nám k tomu hrál na harmoniku. Scénka měla úspěch a sklidila aplaus. Potom bratr Zdeněk hrál na kytaru a zpíval píseň "Jó, ta Kanada, ta je ta tam, a Manitú je na to sám" docela nepokrokovou, snad dokonce trampskou. To byl zážitek! Děti z Vršovic hrály anekdotu o tom, jak přijde pán k doktorovi - a jak mu ten doktor říká "svlíkejte se", a nenechá ho domluvit, a když je pán už celý svlečený až do trenýrek, dozví se doktor, že přivezli uhlí - a jiné staleté a osvědčené scénky, plné legrace.

Do školy v Grafické ulici jsme chodili jen do čtvrté a páté třídy. Pak jsme přešli na 8.střední školu, ta  byla až za Plzeňskou, v Duškově ulici. První den jsme byli trochu vyplašení, seděli jsme, tak jak se to žádalo na obecné, s rukama za zády, podloženýma pod lopatkami - tady nám řekli, že smíme mít ruce v klíně, a tak trochu se počítalo s naší vyspělostí. Na každý předmět jsme teď měli jiného kantora. Politická situace přituhla. Škola padesátých let byla pojímána přísně a vojensky. Každý musí umět všechno, různost se nepřipouští, všichni musí být stejní. Běda tomu, kdo se vymyká. Ať už umí víc nebo míň než druzí. Ve jménu stejnosti je nutno cepovat všechny děti ve všech oborech, ať už mají vlohy nebo nemají. Říkalo se tomu "zdusat do krychličky".
 
Ředitelkou tu byla Josefa Vernerová, Vernerka. Byla to vášnivá, věřící, fanatická a přesvědčená komunistka. Celou svou osobnost obětovala své ideologii. Nadřadila ji nad rozum i nad city. Její fanatizmus neznal mezí a neznal bratra. Její víra jí byla nade vše, potlačila v ní všechnu soudnost a všechnu lidskost. Uctívala ty, kdo byli u moci, a když byl kdokoliv z nich uznán za zrádce, zuřivě se rozhořčila - i kdyby o něm ještě včera hovořila s tou největší úctou a láskou. Byla odhodlána bojovat proti agentům imperialismu, proti válečným štváčům, proti zrádcům, proti všemu co stálo v cestě budování socialismu ... tenkrát to nebyl vtip ani humorná nadsázka, tenkrát se tyto věty vyslovovaly s tváří vážnou a bojovnou, s pohledem uvědomělým a pevně odhodlaným. Běda tomu, kdo by se choval podezřele, tvářil neuctivě a nebo se dokonce ušklíbal! Byl by ale omyl myslet si, že je v ní jakési zlo. Vernerka nebyla zlá - to vůbec nebyla zloba nebo touha ublížit, co z ní udělalo nelidskou stvůru, to bylo jen víra, že slouží nejvyššímu dobru, když oddaně slouží straně a fanaticky bojuje proti reakci. To byla vlastně ta nejvyšší ušlechtilost, které lze v životě dosáhnout, a ona si byla jistá, že se jí to podařilo. Byla hrdá a jevila se sama sobě dokonalou a nanejvýš dobrou. Sloužila té nejkrásnější myšlence, a sloužila jí ze všech sil. Dodnes se podivuji tomu, jak často inteligentní lidé propadnou ideologii a nadřadí ji zdravému rozumu, etice, mezilidským vztahům, citům, všemu. Svůj ideál pokládají za svatý a v boji za jeho vítězství je vše dovoleno, žádný prostředek není špatný, nedůstojný, nečestný či zločinný.

Stalo se jednou, že Vernerka cosi říkala v hodině občanské nauky o únorovém vítězství, a my s Lídou Čadskou jsme se na sebe prý podívaly, jedna z nás udělala posměšný obličej a druhá se s porozuměním ušklíbla. Nevím, vůbec jsem si to pak nevybavila a nevzpomněla si, že bych se ušklíbala nebo dělala posměšnou grimasu, možné to je, ale bůhví nad čím to bylo, možná to bylo i nad Únorem, možná nad něčím docela jiným. Ale Vernerka šílela. Rodiče museli do školy a byl z toho veliký malér. Máma musela dokazovat, že jsem doma řádně politicky vedená, i maminka Lídy Čadské, mimochodem těžce nemocná paní, s roztroušenou sklerózou, navíc rozvedená, která jen těžce a namáhavě pečovala o svoje dvě děti. Vernerka ji měla za morfinistku a nebrala ji vážně. Ale i paní Čadská doložila, že její děti jsou politicky řádně vedeny a vychovávány uvědoměle. "Vždyť my je doma  tak pečlivě politicky vedem," tvrdily shodně naše matky. "Tak po kom se ty děti zvrhly, vysvětlíte mi to?" tázala se Vernerka s chladnou výhružností. "Ale ony se nemohly zvrhnout, mají tu nejlepší výchovu, denně posloucháme rozhlas a čteme noviny, ty děti nemohou být neuvědomělé!" (Tenkrát rozhlas i všechny noviny hlásaly a psaly jedno a totéž - tuhou a bojovnou propagandu, bylo lhostejno které noviny čteme a kterou stanici posloucháme.) Po letech to zní směšně, ale tenkrát to byla zlá aféra, táhla se několik týdnů a dala nám zabrat. Všichni ji řešili s největší vážností, nikdo se nepozastavil nad její absurdností, přetřásala se do nekonečna ve škole, u nás doma i u Čadských. Jak se to mohlo stát, z jakých jsme rodin, jak jsme vychovávány (to ve škole), proč blbnu a nedávám pozor na to, jak se tvářím (to doma).  Dlouho se ten průšvih musel žehlit, Vernerka nás dvě podezřelé žákyně přísně sledovala. Patřily jsme sice k nejlepším ve třídě, ale to nebyla polehčující okolnost, spíš naopak. Kdovíjak to bylo a co Vernerka viděla, jenomže její slovo komunistky bylo svaté, a slovo podezřelých živlů nic neplatilo. Nakonec to dobře dopadlo, zůstalo jen u podezření. Kdyby byla Vernerka chtěla, mohlo být hůř. Ve škole zůstal provždycky varovně zdvižený prst, doma zas další důkaz mojí nenapravitelné hlouposti. To všecko pro jakýsi pofidérní, neprokazatelný přečin, o němž jsme my s Lídou vskutku netušily a nevzpomínaly si, zda jsme se ho dopustily. 

V závěsu za Vernerkou šla Božena Šindlerová neboli Šindlerka, bývalá ředitelka chlapecké školy. Obě byly postrachem dětí a myslím že i učitelů. Ačkoliv vlastně nebyly zlé a mohly to být výborné učitelky, jen jejich fanatizmus je zle pokřivil. Vernerka učila přírodopis a dokázala pro něj děti nadchnout. Také ale občanskou nauku a tu jsme se učili s nechutí a trochu i s posměšnou přezíravostí, kterou ovšem jsme ventilovali pouze v soukromí. Co chvíli jsme museli v učebnici začernit nějakou větu tuší - to když se některý z politiků znelíbil a v učebnici byl citován některý z jeho výroků, třeba o tom, že "...únor 1948 vejde do našich dějin jako mezník". To sice byla uznaná pravda, ale protože byl u této věty dodatek, že to řekl Rudolf Slánský, bylo ji nutno začernit tuší, redisperem č.3, a začernění pak bylo přísně kontrolováno. Někdy jsme museli vyříznout i celý článek, a ty listy se pak musely za přísné kontroly odevzávat, ač v článku zajisté nestálo nic protistátního - jenom se jeho autor znelíbil. Šindlerka učila češtinu a dějepis, i do těchto předmětů bylo možno cpát ideologii velmi silně, ale Šindlerka byla přecijen trochu mírnější a lidštější. Byla drobná, měla tenký hlásek, řídké vlásky uprostřed rozčísnuté pěšinkou a svázané do drdůlku. Dřímala v ní ale veliká autorita, i ti největší uličníci a repetenti ztichli strachy, když se na ně přísně zahleděla. Vernerka se Šindlerkou byly staré panny, žily spolu, říkaly si Jožinko a Boženko, na první pohled mezi nimi panoval úzký vztah. Nikdo o něm nemluvil, jen tu cosi záhadného viselo ve vzduchu. Homosexualita byla v těch dobách trestná a přísně pronásledovaná, ale komunistům bylo vše mlčky trpěno. Komunisti byli nedotknutelní - pokud ovšem nevznikly spory v jejich řadách. Potom bylo možno označit je za zrádce a popravit. Jinak směli vše.
"Co víš o procesu?" ptala se při zkoušení Vernerka, na nejvyšší míru rozhořčená, v hodině občanské nauky. Myslela samozřejmě proces se Slánským a jeho bandou. Děsíme se. Co na to odpovědělt? Fráze z novin, rozhlasu a filmových týdeníků se mi hnaly hlavou jak z roztrženého pytle, ale co udělal konkrétně, to se nepraví nikde. Samozřejmě - byl to zrádce, byla to chobotnice která chtěla uchvátit lodní šroub na parníku našich radostných zítřků, on i jeho banda byli zločinci nejhoršího ražení, kolovaly dokonce vtipy o tom, že prý vyšťouchl Žižkovi oko, zavinil Bílou Horu a vůbec všechny maléry našich dějin, ale co udělal konkrétně, to jsem vlastně netušila. A netušila jsem, že to netuší nikdo. Ani ti, kdo ho soudí, ani Vernerka se Šindlerkou, ani nikdo z dělníků, kteří po tisících podepisují petice, že žádají pro zrádce nejpřísnější tresty. K soudu přicházely prádelní koše, plné telegramů ze všech pracovišť z celé republiky, žádajích rozsudek smrti. Na plakátech pionýrky s copánkama a kudrnatí chlapečci volali uvědoměle: "Ať zhynou!" Ale proč vlastně, to se rozhořčený národ nedozvěděl.

Každou chvíli se něco slavilo. Tu Stalinovy narozeniny, tu Gottwaldovy, tu Den horníků, tu Lenin, tu sedmý listopad, tu zas devátý květen. Divím se, proč se taky neslaví třeba Stalinův svátek? Svátky ale komunisti neuznávají. Na oslavu se škola chystala dlouho předem. Nacvičovalo se, každá třída měla přispět nějakým číslem. Ti nejvzornější žáci, kteří se nestyděli procítěně recitovat, se měli naučit některou z básní v čítance, hlavně ideologicky ověřenou a zaručeně nezávadnou. Zejména nám všem preventivně vyhrozili, že budem-li neukáznění, budou z toho vyvozeny vážné důsledky. Teď už se neříkalo "... a kdo bude zlobit, toho si paní učitelka zapíše." Teď hrozila jinčí sankce : půjde to do posudku. Posudek, to bylo slovo plné tajemné hrůzy, psali ho neznámí lidé kolem nás a studovali ho jacísi neviditelní vševědoucí a všemocní vládci nad osudy lidí a dětí, v tajemných úřadovnách, z těch patrně vede přímý vchod do mučírny a na popraviště. Slovo "posudek" budilo strach, ale přecijen zas ne takový, abychom na chvíli nepozapomněli na uvědomělost, abychom si šeď a nudu nenáviděné školy trošku neosladili malým zazlobením, pošťuchováním, dobře utajeným pošklebováním a hlučením na chodbě.
A den oslavy byl tu. Všechny třídy směstnali do jedné učebny a s nimi i celý pedagogický sbor, předem znechucený hlučením, dupáním po chodbě a všemožnými projevy nekázně. Pedagogický sbor důstojně veplul do třídy a rozestoupil se po stranách kolem stupínku. V jeho tvářích se zračil zvláštní výraz: ano, jsem loyální, souhlasím, samozřejmě že souhlasím. Kdyby se však politické poměry obrátily, vězte prosím, že jsme byli přinuceni. My víme, co si děti myslí, děti vědí, že víme, a my víme, že děti vědí. Běda však, kdyby se vyskytla nekázeň, nemístné pošklebování, přemíra tleskání, znevažování slavnosti, ale hlavně ta nekázeň, tehdy bychom byli nuceni vyvodit vážné důsledky. Ponejvíce tu stály učitelky, ale ještě dožívalo několik učitelů z dob, kdy kantořina bývalo povolání pro muže. Stáli, trochu zdeptáni strachem z nejisté atmosféry padesátých let, ale hotovi ztrestat naše poklesky. Na tabuli učitelka kreslení vyvedla barevnými křídami slavnostní nápis, někdy bývá na tabuli připíchnut obraz Stalina a ohýbá se mu roh, protože do tvrdého dřeva školní tabule se těžko zapichuje připínáček a co chvíli vypadne. Kolem jsou růže z krepového papíru. Na katedře stojí váza s květinami (která děvčata je přinesou?zajišťovalo se před oslavami), za Vandasky býval přes katedru přehozen parádní šátek s třásněmi, ten rovněž půjčovala snaživá a horlivá děvčata. Kluci jsou obvykle při přípravách nepoužitelní. 
Menší děti se namačkaly do lavic. Byly to staré dřevěné škamny pro tři děti vedle sebe, takže v případě nutnosti se tam směstnalo dětí třeba deset, ovšem šťouchaly se a strkaly tak dlouho, až ten krajní vypadl, lezl pak vrchem lavice zpět a cpal se doprostřed. Z kreslírny se přinesly židle, na ty se usadily děti po dvou. Někteří kluci si sedli na zem dopředu před lavice a dosahovali až ke stupínku, odkud bylo možno škádlit účinkující holky. Vzduch byl brzy vydýchaný, náhle nastal kdesi rozruch - jedna z dívek omdlela. Učitelky se seběhly a vynášely ji na chodbu.  Nejstarší ročníky stály vzadu a opíraly se o zeď, což se nesmělo, aby se nepoškodily nástěnky, kluci se strkali a hlučeli, teď někoho povalili, tam se zas píchali  tyčkama od praporků.  Poslední ročníky se obvykle honosí několika repetenty, mutujícími a fousatými, leč rozumu mdlého. Ti na posudky nedbají, půjdou po škole stejně do učení, když ne na horníky tak do Tatrovky, a budem je vídat, jak se v modrácích flinkají po dvoře fabriky, ještě o něco zhrublejší, s cigaretou přilepenou na dolním rtu, a slýchat jejich přisprostlé pokřikování na holky hlasem už zcela mužným. ( Nicméně budou dělnická třída a ta má vedoucí úlohu.) Ale teď jsou ještě žáky naší školy a pedagogický sbor je s nimi nucen svádět tuhé a marné boje. Ještě stále jim musí  vysvětlovat, že po R se píše Ypsilon, a mistři v Tatrovce pak budou vzkazovat do školy, co že to ti učitelé ve škole dělají, když je ani za devět let nenaučili psát. Ještě je nutno trpět je ve škole a očekávat jen nepřístojnosti.     
Náhle hukot a pošťuchování utichá, do třídy vplouvá Vernerka jak bitevní loď, následovaná svou nerozlučnou družkou Šindlerkou. Obě jsou zapálené komunistky, fanatické a přesvědčené. Jsou svobodné, bydlí spolu, říkají si Jožinko a Boženko. Říkáme jim "sůva důstojná" a "sůva menší", jinak krátce "říďa" nebo Vernerka, a Šindlerka. "Tak bude klid?" zablýská Vernerka výhružně brýlema. Dodávají jí sovího vzezření a jakoby odlidštily celý její obličej. Nejsou za nimi vidět oči a tvář se stává nečitelnou. Brýle upomínají na čočky robota, který disponuje dálkovými chapadly jako kybernetický pavouk, nebo na zlověstné koule, které má místo očí obrovská moucha z nějakého hororu. Potom nám Vernerka vysvětlí, proč jsme se sešli a požádá onu soudružku učitelku, která si připravila projev, aby ho přednesla. Učitelka je buď výhružně přesvědčená a uvědomělá a předčítá s patosem, nebo je patolítalsky snaživá a pokouší se o stejný patos - a nebo je rezignovaná a její schýlená ramena praví : co dělat, musím. Ale jedno mají společné: mohutný štos papírů v ruce. Naše utrpení počíná, učitelka se pouští do předčítání. "Sešli jsme se dnes, abychom si opět připomněli..." Pokoušíme se odhadnout počet listů, které třímá v dlani, a pokoušíme se nějak ta muka přežít. "Kolik myslíš, že těch papírů je?" šeptám Lidušce. "Nevím, vypadá to, že hodně." Odpoutávám se od reality a přenáším se do vysněného ráje, na břeh Orlice v Kyšperku nebo do světa hrdinů z knih Artura Ransoma. Snažím se nebýt tu. Bude kdy konec tomu krasožvanění? Listů bývá mnohem víc, než kolik se na první pohled zdálo. Jakoby se množily. Další byl přečten, vložen dospod. Učitelka mluví a mluví. Nevím o čem, cosi se ve mně příčí vnímat obsah. Odrážím od sebe slova jak míče, zastrkuji kdesi v mozku petlici, aby sem nepronikla ani špetka toho, co slyším, a co snad neposlouchá ani ten, kdo sám čte. Zítra možná budem psát o oslavě slohové cvičení, co napíšu? Měla bych si aspoň jednu větu pamatovat. Asi budu v paměti marně lovit jedinou myšlenku, a neulovím. Opět je zařazen přečtený papír dozadu, ale vyvstávají nové a nové. Kolik jich ještě bude? Když se nám zdá, že utrpení snad nikdy neskončí, náhle začne svítat naděje. Vysvobození se blíží. Učitelka slavnostně zvyšuje hlas, cosi zásadního pronáší, cosi shrnuje, už provolává hesla. " Ať žije spravedlivý boj našeho lidu za přátelství mezi národy, za úspěchy na naší cestě k socialismu, za udržení a zachování světového míru! Ať žije naše nerozborné bratrství s velikým Sovětským svazem, světovou záštitou pokroku, míru a svobody národů!  Ať žije náše cesta ke světlým zítřkům ve spravedlivém světě! Ať žije naše lidová armáda ..." já nevím co všechno má žít a je mi to fuk. Hlavně ať už přestane. Ještě několik výkřiků, ještě toužebněji  zvyšuje hlas, jště uvědoměleji provolává, ještě radostněji se tváří. Už pronáší Stalinovo jméno, nic zásadnějšího už nelze vymyslet. "Ať žije náš slavný osvoboditel, ať žije náš velký přítel a vzor, Sovětský svaz, ať žije milovaný, veliký, slavný soudruh Stalin!"  Sláva sláva, spásný konec nastává. Úleva, blaho, štěstí. Vypukne mohutný, osvobozující potlesk.        

Pak přicházejí na pořad jednotlivá čísla. Odehrává-li se oslava na obecné škole a slaví-li se devátý květen, vystoupí ulízaný chlapeček z první třídy, v miniaturním pánském oblečku, patřičně nafoukaný a rozmazlený, po herecku zvedá ručku a uchvácen sám sebou roztomile deklamuje : 
        "Ulicí projíždí armáda Rudá,
        tanky se valí, třese se půda,
        vítáme, máváme, 
        kvítí jim dáváme
        červené, modré a bílé.
        Nastaly radostné chvíle!"
Hošíček se uklání a sleduje svou paní učitelku,  co tomu říká. Ovšemže pochvalně přikyvuje, vždyť je to chlouba její třídy. Hošík ještě pozvedá paži, nemůže se nabažit svého gesta, potom se uklání a dme se pýchou, odcházeje mezi vzorné děti. 
Jiná třída secvičila veselou scénku v ruštině, známe ji sice všichni z učebnice, ale oni ji umí zpaměti - a zakládají si na tom, že hrají jak herci. 
Čím to je, že v každé třídě se vyskytne přešlechtěná, vypasená a správně nafoukaná holčička, je draze oblékaná, zejména do bílých punčocháčů, chodí do baletu (není-li příliš vykrmená), ale zajisté  aspoň do rytmiky, učí se hrát na klavír a nosí mašle. Ke škole jí chodí naproti houf babiček a úctyhodných neprovdaných tet. Ty jsou šťastné, že se konečně v rodině vyskytlo dítě, přetahují se o ně, cepují ho do vzornosti, parádí ho a zahrnují svými  nevyužitými city. Holčičky mají dlouhé vlasy, naondulované do loken a na oslavy mají kroj. Kroje jsou dosti podivné, pseudolidové, spytlíkované ze všech krojů celých Čech i Moravy, a vévodí jim čelenka z klásků, chrp a vlčích máků. Ta se mi vždycky líbívala, ale máma rázně pravila, že je to všecko nevkus a nesmysl, i ty pseudokroje s čelenkama, i to parádění. 
Tyto vykrmené a naondulované holčičky umějí s patřičným patosem recitovat básně a o besídkách jsou hvězdami a chloubou třídních učitelek. Teď je tu jedna z nich navlečená do toho nejpestřejšího kroje, pyšní se jak pávice, narychlo si načechrává bohatě řasené rukávy, v ruce třímá praporek. Má herecké ambice, chodí do klavíru a na rytmiku. Když jí její paní učitelka pokyne, přiskotačí na stupínek, roztomile se ukloní a rozkošatí svoji dobře secvičenou dětskou bezprostřednost při recitaci neméně rozkošné dětské říkánky :
        "Vlaje prapor červený, modravý a bílý
        a já volám do světa, co mi stačí síly :
        vlaj prapore vesele nad tou naší zemí,
        milovanou ze srdce námi dětmi všemi!
        Ať se na ni napořád sluníčko jen směje,    
        republiko, to ti dnes  č e s k é  d í t ě  přeje!"
Jedno oko nezůstalo suché. Úplný koncert pseudoherectví, kýčů a trapností. Recitující holčičky se rozplývají radostí ze šťastného dětství ve svobodné zemi, laškovně zpěvavým, sebevědomým a rozmázlým hláskem  přednášejí přihlouplé říkánky o republice, o pionýrech, o mládí. Mám pocit, že vlast nemůže být hůře zhanobena. Rozmazlené, pološišlavé a kolovrátkovité skandování příští slavné divy, v jejíchž budoucích paprscích slávy se smíme hřát už dnes, je odměněno burácivým potleskem.
Jedno je na celé oslavě úlevné : tleskání. Tleskáme horlivě, náruživě, urputně. Je to snad protistátní? Zakažte nám to! Vernerka výhružně blýská brýlemi, ale nemůže nic dělat. Tleskáme a tleskáme.
Na stupínku se teď řadí děti z některé vyšší třídy a radostným zpěvem budovatelské písně hodlají rozjásat celý svět.  
A zase potlesk. Nelze ho zakázat, a tak si ho užíváme nadšeně, s vervou a do nekonečna. Po chvíli chytnem rytmus a tleskáme do taktu, pak zas se rytmus rozhodí a potlesk je bujaře neorganizovaný, a pak zas do taktu ... Vernerka se tváří výhružně, pak vstane a brýle se dívají jak neživý monitor, který vše vidí a zaznamená. Blýskání přikazuje "ovace ukončit". Ale ve svém rozjaření jakoby nechápeme. Aplaudujem jak smyslu zbavení - je to snad něco špatného? vždyť nám se slavnost tolik líbí! dlaně nás pálí a brýle blýskají čím dál výhružněji. Šplhouni pomalu ustávají, trochu už to začíná smrdět průšvihem. Uličníci houževnatě bojují do poslední chvíle, ale nakonec se vzdávají. No nic, zatleskáme si po dalším čísle programu.

Škola v Grafické ulici secvičila "pásmo", to ještě za Vandasky. Bylo o Sovětském svazu a skládalo se z básní, úryvků z novinových článků, zeměpisných údajů a poetických vsuvek, chvíli se říkají dějepisná fakta, chvíli se recituje, pak se jen jakoby předčítají zprávy z novin. Chvíli mluví jednotlivec, chvíli sbor, střídaljí se hlasy chlapecké a dívčí, poezie se střídá s prózou, teď hovoří jen půlka sboru - na to jí odpoví druhá půlka. Někdo položí otázku, jiný mu odpoví. Všechno je to óda na Sovětský svaz. Je to působivé a účinkovat může spousta dětí z různých tříd. Byla jsem nemocná nebo kdesi mimo Prahu, když pásmo secvičovali. Vandaska vzkázala naší mámě, přeju-li si v něm účinkovat a mají-li na mne pamatovat s výstupem. Máma se zděsila : jen to ne! Ani tak jí nešlo o politiku, jako spíš o to, aby ze mne náhodou nevyrostla primadona, která baží po slávě. Mrzelo mne to, pásmo mělo velký úspěch, naše škola s ním vystupovala na veřejných akcích a na kulturních vložkách schůzí v různých závodech, i v novinách se o něm psalo a v jedněch dokonce vyšla fotografie. Děti si ji vystřihovaly a lepily do sešitu na občanskou nauku. Na žádné oslavě samozřejmě pásmo nechybělo. I když možná tak docela žádoucí v něm vystupovat nebylo - mnozí si z něj tropili, když to nikdo neslyšel, posměch a šašky.      

Dalším bodem programu besídky bylo vystoupení staršího žáka, který přednesl cosi mužně chlapského. Něco o vojně a o tom, jak je naše lidová armáda připravena bránit vlast proti všem imperialistům :
        Budu ji bránit, životem i krví,
        a  ze všech sil, vždy věrně, oddaně.
        Vím, válce nelze čelit slovy.
        Mír třeba opřít o zbraně!

Pak zas nastupuje třída, která bude zpívat. Zde se vyskytuje pár rošťáků, kteří obvykle něco provedou, učitelé zpozorní. Třída nastoupí, strká se, rošťáci si umanou, že nechtějí stát vpředu, přesto se jeden z nich nechtě octne v první řadě, bystře uhne a mrštně vklouzne dozadu. Tam ho druzí chytí, násilím ho cpou dopředu, on se pokouší vyškubnout, nastane mela. Učitelky výhružně vstanou, Vernerka zlověstně blýská, bitevní loď pomalu připlouvá k místu konfliktu a kazu na kráse oslavy. Někteří žáci ztrnou hrůzou a ti co neztrnuli jsou vykázáni za dveře. Umělecký program pokračuje bez jejich další účasti.  

Pokud se koná slavnost v kreslírně, kde je i klavír, může vystoupit snaživý šprt, který se na něj učí hrát, nebo učitelka hudební výchovy doporovodí pěvecké vystoupení. Nejdřív uhodí "á" a dívky s očima nyvě obrácenýma v sloup ho rozmázle opětují, čímž předznamenají vysoce umělecký zážitek. A ten už vskutku propuká - dívky zpívají dvojhlasně a procítěně. Repetenti s rašícím knírkem si dovolí zasahovat do čísla nenápadným bzučením nebo znevažujícím mekotem, za což jsou i oni vykázáni na chodbu. Nevnímají to jako újmu, vyrazí do vyhnanství se spokojeným výrazem a přidruží se k dříve již vykázaným. Pobaveně sledujem, jak se další kluci nenápadně sunou ke dveřím a v nestřeženém okamžiku jimi obratně proklouznou ven. My co si netroufáme utéct jim můžeme jen závidět.
Dívčí sbor dozpíval a pyšně si prožívá potlesk. Jediné povyražení, které si můžeme užít. Silné osobnosti nasadí rytmus, tleskot přechází v bujaré a bezuzdné třeštění. Umíněné a nenasytné. Hlavně nepřestat. Užít si dosyta. Učitelky jeví nervozitu, šplhouni z nižších tříd s obavami ustávají, rošťáci z vyšších ročníků tleskají o to urputněji. Jen nepolevit. Jedinci šlabších nervů odpadají. Teď už makají jen ti nejzarputilejší, posudek neposudek, je jim to fuk, stejně půjdou po škole do Tatrovky. Pak vstává Vernerka a poslední pokusy oživit umírající ovace jsou zmrazeny brýlemi, zaměřenými na výtržníky jak čidla robota. Pátrají, měří, váží, nic jim neujde, žádná sabotáž, žádný neuvědomělý pohled, žádný laxní postoj k třídnímu boji, diverze, záškodnictví, špionáž, natož ušklíbnutí nebo nepatřičné tleskání.  

Recitují se slavné ódy na Stalina, kterými se tenkrát ztrapňovali naši slavní i méně slavní básníci, třeba Vítězslav Nezval. Ten po letech uklidňoval sebe i stejně postižené kolegy: "To vyvane, nebojte se, to vyvane!" Myslím, že nevyvanulo, a Nezvalovi už tu hanbu nikdo neodpáře. Protože byli i takoví básníci, kteří si zachovali hrdost a charakter, a odseděli si léta v kriminálech. 
        Ach buďte živ a buďte zdráv,
        vy, jemuž vděčí za vše lidské plémě,
        zákonodárče lidských práv,
        jimiž těší se teď moje rodná země!
Mnoho patolízalských veršů bylo v čítankách, v novinách byla o Stalinovi alespoň jedna báseň denně. Recitovaly se na všech oslavách, besídkách, kulturních vložkách. Někdy byly profesionálně složené, někdy z kulhajících veršů a směšných rýmů, ale vždycky byly košer, protože byly o Stalinovi. Ještě na jednu pěknou báseň si pamatuju, ta oslavovala náš šťastný život : 
        Lahůdkový salám, nakrájený strojem,
        papírový sáček chutných bobů soje
        jež prodavač balí k rudé cihle sýru
        mluví u nás doma pro sladký čas míru. (Všecko tam bylo, i ten stroj, i ta rudá barva, i soja, kterou náš stát byl nucen odebrat z Číny a potom ji nemohl prodat.)

Trapnost za trapností, hrůza na hrůzu. My - děti - budoucnost národa, naděje vlasti, my co se dožijem komunizmu, nám patří příští věk, náš bude svět... a nebo také my děti zneužité, ohlupované, okrádané. Je nám mrzačen charakter, do hlav nám vtloukají  lži a nesmysly. Namixované s atrapou vzdělání. Ne že bychom tu hrůzu vnímali bolestně a uvědomovali si ji v plné hloubi. Zdá se, že nám nic nechybí. Jenom jsme omrzelí a naštvaní na tu pitomou školu, a kdo kdy nebyl. Přetvářku berem jako nutné zlo, jako něco co vždycky bylo a bude, příliš se tím nezabýváme. Hlavně aby už bylo po oslavách a mohlo se s holkama ven.

Ale teď předstupuje sama Vernerka. Cože? Snad ne nový projev? Už ano, složka papírů v její ruce tomu nasvědčuje. Síla složky je opět na dálku vážena, neb předznamenává délku utrpení. Vernerka zamíří do publika své nevidoucí čočky. Ve skutečnosti vidí dobře, a dobře vše zaznamenají. Potom čte hlasem procítěným, uvědomělým, plným přesvědčení o pravdě, která je jediná a na věky trvalá. Hlasem plným výhružky těm, kdo by pravdu neuznali, měli pochybnosti, ba dokonce se pošklebovali či smáli. Bojím se průšvihu, bojím se Vernerky, a při tom úpěnlivě sleduju, kolik zbývá papírů. Projev je plný temných hrozeb těm, kdo by si mysleli, že naše cesta k socializmu se může zvrátit, že náš lid není na straně jediné pravdy, že nebude schopen se zrádci a záškodníky zatočit ... "Ano, Sovětský svaz má atomovou bombu, a nebude váhat použít ji proti těm, kdo by ohrožovali světový mír a chtěli brzdit naši cestu ke komunismu ..."   

Někdy - jaká čest! - přišli na školní oslavu zástupci patronátního závodu. Byla to vždy některá z fabrik z okolí školy, věnovali pak škole pokrokovou literaturu do knihovny, půjčili podnikový autobus ke školnímu výletu do Prachovských skal, rozdávali náborové letáky. Účasti soudruha z patronátního závodu jsem se dosti bála, jistě bude velmi přísný a kovaný, my zřejmě budeme neukáznění, vyvstane skandál a bude se dlouho vyšetřovat. Nenapadlo mne, že tento přísný soudruh je možná v hloubi duše otráven a mrzut stejně jako my. Pokud tomu tak vskutku bylo, nedal na sobě nic znát, tvářil se vážně a uvědoměle. Když se jednou, tak jako vždy, na závěr oslavy zpívala Píseň práce, Intrnacionála a snad ještě Pochod rudých námořníků, stál náhodou soudruh z patronátního závodu těsně za mnou a bručel mi do ucha.    
Přišla ta kýžená chvíle, kdy cosi silnějšího přinutí člověka propadnout neovladatelnému záchvatu smíchu. Maskovala jsem svůj hysterický záchvat kašlem a smrkáním, ale Vernerčiny brýle už z dálky monitorovaly. Co z toho pojde? Vyvodí přísné důsledky, nebo si myslí, že vskutku kašlu?

Ale bylo po oslavě. Vyhrnuli jsme se na chodbu a smíchy jsme řičeli všichni. Ta úleva, smát se a smát se. Co na tom, že tady nic k smíchu nebylo. Nám stačil fakt, že skončila oslava.

Ještě nastalo poslední vzepětí umírající bestie - to když se v příští hodině češtiny psala o oslavě slohová práce. Češtinu učila Šindlerka, Vernerčina přítelkyně a družka. Šindlerka snad nebudila takovou hrůzu, alespoň neukrývala oči za odlidštěnými čočkami. Byla drobná, útlá, vlasy uprostřed čela měla rozčísnuty pěšinkou, hlásek měla tenký, postavu trochu nahrbenou, vlastně její zjev nijak hrozivý nebyl. Ale její politická příslušnost jí dodávala moc i sílu, a nečekaná autorita se ukrývala i v její útlé osobě.  Na štěstí jsem to u ní měla dosti dobré, protože mi šla dobře čeština, přesto kdesi vespod dřímalo podezření, že moje politická uvědomělost není dosti věrohodná.  Koušu násadku : co psát? co jsme to vlastně slavili? o čem to Vernerka kecala? Jindy píšu ráda a psát o čemkoli jiném mi působí potěšení. Ale co psát o čemsi, z čeho mi bylo stydno a trapno, co bylo směšné až k absurdnosti, co mne k smrti nudilo a z čeho si vůbec nic nepamatuju? Nějaký obranný mechanizmus mi v mozku uzavřel jakási dvířka, takže ke mně neproniklo ani jediné slovo z nekonečných projevů. Zapomínala jsem je dřív, než je vyřkli. Jakýsi filtr spolehlivě vpouští do mozku jen ty údaje, které člověka zajímají a nemá-li co vpouštět, zamkne vchod a nechá mozek, ať si jede svou cestou. Dneska si říkám : co všechno mohl mladý mozek místo těch nesmyslných žvástů slyšet, přijmout a uchovat! Škoda toho potenciálu, škoda toho času. Času k nepřečkání, nudy k nepřežití. Ale co teda psát? Snad jsou oslavy chabým vytržením z nekonečné nudy vlekoucích se školních dnů, to snad - ale to se právě psát nedá. Některé děti píší o tom, že jsme se se sešli, abychom oslavili úmrtí V.I.Lenina, píší to obvykle pětkaři a tudíž pionýři. Těm se to promíjí, jinak by z toho mohl být malér jak hrom.   
Také se šeptem vyprávěla humorná příhoda, jak žáček popisoval průvod na 1.máje : "Lidé nesli prapory a pohlaví pana prezidenta." - Když to soudružka učitelka četla, ztrnula a žáka si zavolala. "Co jsi tím myslel?" Hošík tonul v rozpacích. "No, víte, já jsem nechtěl napsat to slovo, kterým se označuje když je někdo vyfocenej takhle pocaď "  - přejel si prstem od ramene k rameni - "mně to připadalo takové neslušné ..." 

V březnu 1953 umřel Stalin a krátce po něm Gottwald. Tehdy se nekonaly oslavy, ale tryzny. Té slávy, toho umělého žalu, těch proslovů. Ale také nečekané ulití z vyučování. Za pár dnů si Ivana povzdechla : "Už chodíme ňák dlouho do školy, už by zas mohla bejt ňáká tryzna!"

Ke každému výročí, ke Dni železničářů, ke Dni armády, zejména pak k sedmému listopadu nebo Stalinovým narozeninám se v hodinách kreslení vyráběl výkres. Vandaska si povzdechla a s rezignovaným výrazem v usoužené tváři nám oznámila, že pan Stalin, případně pan Lenin nebo pan prezident Gottwald budou mít narozeniny, začnem s přípravou oslavy a budem dělat výkres. Výkres musí být uctivý až patolízalský, čistý, a hlavně ne  originální či zajímavý - to by mohlo být nebezpečné. Hlavně nevybočit z řady. 

Nejvíc se tropilo a vyvádělo kolem Stalina. Kreslit jeho tvář jsme samozřejmě nesměli, to by byla urážka, ale nebylo toho ani třeba. Ve všech novinách a časopisech se skvěl jeho portrét, vždy týž, stejný, jen velikost se lišila. Odlidštěný, vyretušovaný, dokonalý, nenapadnutelný. Portrét se vystřihl, nalepil, osvědčeným způsobem ozdobil a ještě bylo nutno přičinit heslo. To bylo nutno dát si ověřit - zda není ideologicky závadné, nejbezpečnější bylo napsat jen datum, a cosi zcela indiferentního, jako třeba SLÁVA, ale už rozhodně ne SLÁVA NAZDAR. Výrazy obdivu a díků se mohly užít bez obav, ale nějaké vlastní myšlenky nebo originální nápady zaváněly kriminálem. Stejně tak nesměly existovat ani nějaké zajímavé obrázky v časopisech, které by třeba ukázaly nějaké detaily ze života velikého vůdce, natož jeho soukromí. Vše muselo projít přísnou cenzurou, bylo to zcela bez chuti a bez zápachu, oficiální, učesané, neosobní a bezobsažné. Na výběr jsme měli jen různé velikosti jedné a téže tváře, nicneříkající záběry z průvodů, obrázek Kremlu a nanejvýš obrázek Stalinova rodného domku v městečku Gori v Gruzii. Prý byl chudý - ale při jeho spatření nezasvěcený divák užasl: cože? toto má být chudičká chýše? - na obrázku se do výšky dvou pater tyčila pompézní zrůda ve stylu moskevského metra (t.zv. sovětské pozdní rokoko), stavba těžká, divná, nevyvážená, nazdobená, megalomanská a hnusná. Vernerka nám s úctou v hlase vyložila, že ten rodný domek je uvnitř a to co vidíme je mramorová nadstavba, která ho chrání. (Něco jako svatá chýše v Loretu, obestavěná Bramantovou svatyní na způsob relikviáře, ta ovšem je na rozdíl od tohoto paskvilu o něco ušlechtilejší.) Obrázky z novin se skoro použít nedaly, ty byly šedivé a neostré, nebylo na nich skoro nic vidět, z časopisů byly o něco lepší, ale i ty měly jakousi lacinou, falešnou a jedovatou barevnost, zhusta posunutý soutisk barev, byly špatně vytištěné na špatném papíře, ze všech dohromady čišela servilnost, ubohost, podělanost, tupost - a úplně vespod strach. Ale nakonec jsme nějaký ucházející obrázek přecijen sehnali.       
Tak, obrázek jsme vystřihli, někdo jich má dokonce víc, ale celá třída má ty samé, ve všech časopisech jich vychází jen pár, ty co jsou zaručeně košer. Je i heslo košer? Často se stává, že jsou náhle některé z těchto náležitostí zatraceny. Buď se ukázalo, že fotil nepravý fotograf, jindy nebyl z oficiální fotky dosud odretušován ten kdo se znelíbil, nebo že to osvědčené heslo si dovolil vzít do úst právě nedávno odhalený zrádce, čímž ho znehodnotil. Stále hrozí nebezpečí maléru. Ale pro tentokrát je obé, obrázek i heslo, schváleno - a tak přistupujeme k dalším úkonům. Obrázky nalepíme na čtvrtku, dle všeobecného nevkusu se má za to, že dobře působí, jsou-li poházeny různě našikmo. Teď ještě nápis. Písmenka je nutno nakreslit na papír a vystříhat. Poučení o písmu nám nikdy žádná učitelka nepodala, jak taky, když sama o něm neměla páru. A tak jsme tvořili po svém, písmenka jsme vesele prznili, pletli verzály s mínuskama, míchali různé typy písem, vlasovky a stínovky jsme s nevinnou ignorancí sázeli "jak pámbu dá". Poslední ránu jsme písmenům zasadili jejich vystřižením. Lepší žáci si směli vystřihnout i pěticípou hvězdu, srp a kladivo, siluetu vlajícího praporu, někteří dokonce obrysy karafiátů, svázaných stuhou, ale to už hraničilo s vysokým uměním. Nakonec se všechny vystříhané nápisy i tvary umně poskládaly kolem nalepených obrázků a připevnily špendlíkama. Obrázky se vykryly, a mohlo se přistoupit k završení díla, což bylo přestříkání barvou. Rudou, samozřejmě.     
Stříkání byl úkon veledůležitý a ožehavý. K tomu účelu se v Narpě prodávalo drátěné sítko. (Narpou se nazývalo znárodněné papírnictví.) Dále bylo nutno vlastnit vyřazený zubní kartáček, ten se máčel v mističce s barvou, přejíždělo se jím po sítku a drbalo se jím sem tam nad výkresem, až na něm rozprášená barva vytvořila jemné obláčky. Bylo nutno dbát, aby se kapičky neslily a vystříhaná písmenka nezkroutila. Když bylo postříkání dostačující, nechalo se vše schnout, pak už jen zbývalo sejmout přišpendlené tvary, a výkres zazářil v celé své kráse. Dvouhodina kreslení končila a žáci odevzdávali své výtvory učitelce kreslení. Ta měla jedinou obavu : aby ty hrůzičky nepůsobily jako bezděčná urážka a protistátní čin. Ale bezduché výkresy byly natolik stejné a z řady nevybočující, že tato obava byla vcelku zbytečná. Nejzdařilejší výtvory nejvzornějších dívek, nejpečlivěji ostříkané a nejméně od lepidla upatlané putovaly na nástěnku. 
"A na příští hodinu si sežeňte obrázek horníka, budem dělat výkres ke dni horníků."  

Do naší školy měli přijít na besedu vojáci. Přijdou nám vyprávět, jak je naše armáda zdatná a zocelená, jak bude umět čelit všem imperialistům, kteří touží narušit světový mír. Třídní učitelka předem tušila, že po besedě budem vyzváni, abychom se ptali na to, co nás zajímá a předem tušila, že nás nebude zajímat nic. Uložila několika dívkám za úkol, aby vymyslely dotazy. Po dlouhém vymýšlení daly dohromady čtyři : Jak se vám na vojně líbí? Jakou máte stravu? Kolikrát do týdne máte manévry? Proč jsou vojáci dohola? Tyto dotazy byly zamítnuty a jiné jsme nevymysleli. Ale ukázalo se, že obavy o jejich nedostatek byly zbytečné. Vojáci přišli, hrdí, sebevědomí, vševědoucí. Mluvili, mluvili, panečku, naše armáda, ta je! a velká novina, děti, v armádě budou sloužit i ženy! Zatím pracují v kancelářích, ale není daleko doba, kdy budou bojovat po boku mužů. Pak došlo na dotazy. Kdosi se hlásil s nevinnou tváří: "Prosím, a to budou ženy taky střílet?" "No jistě." "Prosím, a budou taky kopat zákopy?" "I zákopy." "A budou taky ženy radiotelegrafistky?" "No ano, všecko budou. Ptejte se i na něco jiného." "A prosím, budou taky ženy u letců?" "No jistěžeano, ale neptejte se jen na ty ženy..." Ale uličníci jakoby nechápali. Dotazy na funkce žen jen pršely. Vojákům už začínalo být horko, ale děti se nadchly svojí hrou. "A budou taky ženy generálky? A budou ženy to a ono?" Vojáci cítili, že si děti tropí šašky, ale jaksi nebylo v jejich silách učinit tomu přítrž.   
Zachránila je Vernerka - nic neřekla, jen vyplula do popředí a zlověstně zablýskala zasklenýma očima.

Do škol byla zavedena branná výchova, později nazvaná předvojenská. Nejdřív jsme se učili poskytovat první pomoc, obvazovat rány, to mě docela bavilo. Naši představitelé se připravovali na válku a školní děti se patrně měly dobře hodit coby ošetřovatelé raněných na frontě. Horší bylo když jsme se měli plížit, pak běžet s přískokem a nakonec odjistit granát a hodit ho na nepřítele. A nejvíc jsem se bála střílení - když jsem viděla tu hroznou vzduchovku, přepadla mě tréma a úzkost. Ale nakonec se ukázalo, že střílím nejlíp ze všech. Zdědila jsem tu schopnost po tátovi. Říká se, že ti, kdo dobře střílejí, instinktivně stisknou spoušť mezi dvěma údery srdce.
Škola absolvovala branné cvičení. Vyvezli nás kamsi za Prahu, kde si nás vzal do parády jakýsi Slovák, jinak súdruh nadporučík, a snažil se nás vycvičit ve válčení.  Pokoušel se o vojenskou disciplínu, ale děti se bavily, dělaly si legraci a nebraly vážně jeho výhružky, že takto nepřipravené a nevycvičené nás západní nepřítel snadno zdolá. Nařídil nám plížit se vlhkou oranicí, nezvednout hlavu a nevystrčit zadek, plížit se ostražitě a bystře a nadšeně, potom vzít granát, jako ho odjistit, a hodit. Súdruh zuřil - granát by nám buď vybuchnul v ruce a nebo zas by nevybuchl včas a nepřítel by ho na nás hodil zpátky. Ale my byli zablácení, znechucení, naštvaní a výcvik nás netěšil. Měli jsme žízeň a nebylo co pít. Poprchávalo, a nebylo kam se schovat. Čím víc soudruh běsnil, tím jsme byli lajdáčtější a méně disciplinovaní. Pak nám nařídil přestávku ve výcviku, ale při ní jsme museli stát v nástupu a v pozoru. Nadporučík velel, rozkazoval, láteřil, přikazoval, zuřil a rozčiloval se. Naše připravenost k boji má být ranou válečným štváčům - a my ji berem na lehkou váhu. Pražádné chuti k válčení ani k připravenosti nám přesto nedodal. "To není jen neuvědomělost," soptil, "to je sabotáž - buděm si na vás stěžovať!" 

"Chlapci a děvčata vpřed - stavíme nový svět - jeden, ten má malou sílu - proto všichni ruce k dílu - stavíme šťastný svět - chlapci a děvčata vpřed! Proměníme celou zemi - v rudých květů zahradu - dokážem to všichni s všemi - od východu k západu! Rozsvítíme slunce štěstí - pro každého bude hřát - poručíme větru, dešti - kdy má pršet a kdy vát! Lenin, Stalin, Gottwald v čele - a my s nimi - hej! vesele - stavíme šťastný svět - chlapci a děvčata vpřed!" a mnoho a mnoho dalších písní podobného charakteru jsme řvali v hodině zpěvu. paní učitelka hrála na klavír s nevyzpytatelným výrazem, kterému se nedalo nic vytknout ale který přesto dával tušit, co si myslí. Všichni jsme nějak tušili, že je to všechno lež - a přesto nebylo nepříjemné si představovat, že jednoho dne bude vybudován komunizmus a na světě vypukne ráj.
 
Ve škole, kam oko pohlédlo, byla propaganda. Tu plakát, tu heslo z obřích písmen vyvedené, tu nějaká nástěnka s obrázky naší radostné současnosti. Už jsme to nevnímali, tak jako nevnímáme dlažbu chodníků cestou ze školy, denně vídané fasády domů, porýpané a pokaňkané desky školních lavic. V kreslírně, kde byl klavír a učila se také hudební výchova, propagovaly nápisy sovětské umění. V učebně s kuchyní, kde měly dívky ruční práce a nauku o domácnosti, visel obří transparent s výzvou "UČME SE VAŘIT RUSKÁ JÍDLA, JSOU VYDATNÁ A ZDRAVÁ" a s obrázky ruských jídel a jejich názvů. Vysvětlení, co jsou to "bliny" jsme měli pohotově.

Denně vypínají proud. Nejde od odpoledne až do pozdního večera. Ke cti přišly petrolejové lampy, ale brzy nebyl k dostání petrolej. A samozřejmě ani svíčky. Vypráví se vtip: Pan učitel se zlobí na žáka, který nepřinesl domácí úkol, a ten se vymlouvá, že jim nešel proud. "A to nemáte petrolejku?" "Prosím maminka nesehnala petrolej." "A co svíčky?" "Prosím maminka je nesehnala." Ze zadní lavice se ozve tlumeně: "Žijeme lépe, žijeme radostněji." "Kterej darebák to řekl?" rozčílí se učitel. "Prosím, Zápotocký," zní odpověď.
Vyprávějí se i horší příběhy: ve varieté cvičili artisti na visuté hrazdě, během produkce vypli proud, artisti ztratili kontakt, jeden z nich spadl a zabil se. Jindy zas byla bez proudu nemocnice, světlo zhaslo během operace, vypnuly se přístroje. Než zajistili náhradní přívod, pacient zemřel.   

S měnovou reformou sice skončilo lístkové hospodářství, ale nic není k dostání, na všecko jsou fronty. Maso je jednou týdně, dávají každému jenom půl kila, a musela se na něj stát fronta aspoň tři hodiny. Každý dostane kus šlachovité flákoty, a vybírat si hovězí nebo vepřové? to by chtěl moc. Teď hudrá i paní Raková, ale za vším vidí dlouhé prsty imperialistů, zrádců, škůdců a sabotérů. 

Děti jsou neustále nabádány: hlavně nikde nic neřekni. Existují dvě pravdy: jedna skutečná, ta se smí šeptat doma, a jedna oficiální, kterou je záhodno s uvědomělou tváří hlásat na veřejnosti. Dětem je lámán charakter - ale co dělat? Jinak to nejde. Mají nás snad zavřít? Do kriminálu se může dostat každý, stačí udání od někoho, kdo si chtěl jen za cosi zchladit žáhu. Pomocí posudků si lidé vyřizují účty a osobní msty.

Oblékány chodily děti tenkrát dosti chudě a velmi podobně, po celá padesátá léta se jakákoli odlišnost přísně odsuzovala. Účesy měly všechny holčičky na obecné škole stejné, až později se směly trošku odlišit, ale dodržovat uniformitu bylo stále žádoucí. Když mi bylo asi patnáct, dostali jsme od někoho starší oblečení a něco z toho pocházelo z ciziny. Bylo to barevné, výstřední a nezvyklé - a mezi jiným tam byly také dívčí tříčtvrteční kalhoty. Ani dlouhé, ani kraťasy, tyto dvě délky byly normální - ale něco mezi tím? To bylo nevídané, výstřední a trestuhodné. Vyšla jsem v tříčtvrtečních kalhotách na ulici a lidé pohoršeně zírali. Jakýsi starý poctivý soudruh mě zastavil a domlouval mi: "Děvče, co to máš na sobě? To se nestydíš takhle chodit? Děláš ostudu rodičům i všem řádným lidem!" 
U dlouhých kalhot byla přísně střežená i šířka nohavic. Jeden čas se nosily široké, také se říkalo sloní  - pak se jim začalo říkat "chruščovky", z módy vycházely, na západě se začaly nosit úzké. Některá otrlejší mládež se pokoušela nové módě přizpůsobit - to ale bylo nepřípustné a přísně pronásledované. Někteří páskové dokonce nosili roury, a k tomu maďary a emana, ale ti si koledovali o sebrání. Dámské kabáty se nosily modré flaušové, všechny podle stejného střihu, také hubertusy a "mongomeráky", všecko pokud možno šedivé, bezbarvé a smutné. Boty byly černé, bílé a hnědé, deštníky takové aby na lidi nepršelo. Kdokoli by oblékl výraznou barvu, neobvyklý model nebo by snad měl pestrý deštník, byl by nápadný a podezřelý. Před školou, kam chodila Ivana, stával ráno ředitel a s krejčovskou mírou v ruce měřil dětem šířku nohavic. Kdo je měl užší než 20 centimetrů, byl poslán domů, aby se převléknul do kalhot slušných, a měl neomluvené hodiny. Nosit západní módu bylo chuligánství a ředitelé škol ho přísně trestali. Pak ale přecijen se pomalu úzké kalhoty prosadily - a podezřelý byl zase ten, kdo by se odvážil vzít si široké - tak jak se to už dávno nosí na západě. Jít s módou se neslučovalo s komunistickou morálkou. A pak zas se nosily kalhoty do zvonu, a zas to bylo chuligánství...

Pan učitel Líkař byl trochu podivínský, šedě popelavý, hubený, chodil otrhaný, velký respekt nevzbuzoval mezi žáky ani mezi kolegy. Měl nás na přírodopis a učil ho svérázným způsobem. Několik kapitol v učebnici rozdělil na úseky, každému žáku jeden přidělil, ten jsme si museli opsat do sešitu a naučit se ho nazpaměť.  Na mne připadly peckoviny, i šprtala jsem se tu část knihy, která pojednávala o slívě, o broskvi, trnce a o dalších stromech a keřích. Svědomitě jsem se to našprtala i s čísly obrázků v závorkách. Máma nad touto vyučovací metodou vrtěla hlavou, a asi by vrtěl i kdokoli jiný. Ve školství nastával tak totální úpadek, že bylo možné všechno. Sice se stále zdůrazňovalo, že bezduché memorování a odříkávání látky zpaměti nemá s učením nic společného a že děti sice oddrnčí text, ale nevědí o čem mluví, ale když si učitel umanul, prošly mu i sebenesmyslnější nápady jsoucí zcela v rozporu s všeobecným míněním. (Pokud to samozřejmě nebylo v rozporu s komunistickou ideologií, ale to peckoviny nebyly. Jen o Lysenka a Mičurina se nikdo nesměl otřít.) Tentokrát to byl nápad pana učitele Líkaře. Stačilo umět odříkat svůj text, o ostatním jsme nemuseli vědět nic.
Po letech jsem byla navštívit Irenu u jejích rodičů ve Vlašimi a toulaly jsme se přírodou kolem lesa. Viděla jsem tam na stráni jakýsi keř a radovala jsem se : "Hele, co to tu roste, to vypadá pěkně!" Irena na to : "Prosímtě, copak ty neznáš trnku?" A já vítězoslavně : "Abych neznala!" A sypala jsem z rukávu :" V teplejších krajinách roste u nás na stráních a okrajích lesů keřovitá trnka. Je rozsochatě větvitá, silně trnovitá. Její bílé květy uzrávají v trpké ojíněné peckovice..."
To jediné, co jsem byla ve škole přinucena tupě se nadřít, uvízlo mi v paměti pro celý život, a pochopení se dostavilo dodatečně. Já bych proti šprtání se nazpaměť zas tak nebyla. Hlavně mi to chybí v dějepise. Tenkrát se učil "smysl dějin" - totiž že lid byl vykořisťován, s tou floskulí se vydrželo po celou školní docházku. Žádná data jsme znát nejen nemuseli, ale vlastně ani neměli. Data by nás zbytečně odváděla od ideologie. Ty děti před námi, které bývaly nuceny nadřít se data, i za cenu tupého memorování, byly na tom se znalostí dějin zaručeně líp.  

Květen 1953
V novinách se to hemžilo humornými historkami o nákupní horečce a o panice, že bude něco s penězma. Kreslený vtip : u vany stojí paní s ručníkem, ve vaně je jakási hromada. Jiná paní jí říká:  "Ty se chceš koupat? A kam myslíš že budu přendávat ty drobný peníze?" 
Nejsou drobné. Nikdo je nemá. V obchodech místo drobných vracejí zápalky, polévkové kostky Maggi, šumáky, bonbóny, prášky do pečiva, nebo prostě řeknou "máte to u nás". Všude nápisy : PŘIPRAVTE SI DROBNÉ! V tramvaji nemáme čím zaplatit, kdekdo běduje jaké jsou to s těmi drobnými potíže, každý je škudlí. Mohou za to nezodpovědní občané, kteří si je schovávají, jak se dočítáme v novinách. Noviny nás nabádají ke klidu, ale občané mají jiný názor. Neustále panuje šeptanda, že bude něco s prachama. Nebylo by to porvé, kdy by lidé přišli o úspory. Jednou ztratily hodnotu pouze bankovky a mince platnosti nepozbyly. Jindy se stalo, že si občané nesměli vybrat peníze z knížek - vznikly vázané vklady. Nikdo nevěděl, jakou fámu brát vážně a čemu  věřit. Zda penězům na hotovosti nebo uloženým na knížkách, zda papírovým nebo kovovým. Nejrozumnější se zdálo zavčas všechno utratit. Vypukla nakupovací horečka, "nezodpovědní" občané se vrhli na shánění, čímž vykoupili veškeré zboží. Takže nic nebylo. V novinách pranýřovali všechny, kdo se báli a konali nesmyslné nákupy. Obchody byly náhle téměř bez zboží. V prodejně šicích strojů dostali několik kusů, okamžitě byly vyprodány, zbyl tam jeden vadný. Ale i ten našel záhy kupce, jakási paní si ho zakoupila i přes závadu. V novinách si z ní tropili šprýmy. Jiná paní si koupila pěknou rakev a uložila si ji na skříň. Teď prý jí ta rakev doma vadí, a dobře jí tak, posmívá se loyální tisk.Lidé kupují nejroztodivnější věci, pokud je co koupit. Vesměs  všechnu šeptandu, nedůvěru, fámy, občanskou nesvědomitost, neukázněnost a zbytečnou paniku vyvíjejí jakési "paní". Jsou hloupé a  nedají se poučit. V rozhlase nás denně nabádají ke klidu a vybízejí k rozumnému jednání - a co dělají paní? nakupují! A jiné paní zase ukládají drobné peníze do vany. Nikdo nevěří vládě, která ujišťuje, že s penězi je vše v pořádku. Lépe je nakoupit věcí, které nepotřebujem, jsou vadné, zabírají místo a nevíme co s nimi, dokonce nás budou strašit, než mít peníze. Ale jsou i tací, kteří je mají. A strach, kam s nimi. Na knížku? Pamatujem si vázané vklady. Do slamníku, do roury od kamen? V novinách se můžem dočíst, jak někoho vykradli nebo jak mu úspory shořely. Lidé jsou nejistí a nervózní, a noviny neustále uklidňují a nabádají k rozvaze. Pak bác a bylo to tu. V sobotu. V rozhlase oznamují, že stará měna nesla stopy kapitalizmu a bude nutno ji očistit, vyhlašuje se měnová reforma.  Do tří set vymění každému jeho peníze za nové v poměru 1:5, od tří set výš 1:50. (Moji rodiče měli známou ze studií, ta mívala prorocké sny, třeba před zkouškou se jí zdály otázky, a ta prý tehdy měla sen, jak jí někdo místo pětikoruny dával korunu.) Vyděšeně posloucháme rádio. Mluvíme s Milanem Králem a Věrou - ti jakožto komunisti nijak pohoršeni nejsou, přijímají tu jobovku s úctou a loyálně a všem vysvětlují, že tak vláda rozhodla a že to je moudré opatření. Tváří se uvědoměle a disciplinovaně. Po očku jsem zkoumala výraz jejich tváře. O kolik asi přišli oni? také nakupovali? nebo věřili vládě a peníze dali na knížku? co říkají ztrátě úspor? nebo jsou proletáři a žádné peníze nemají? nevypadají na to. Tvářili se neproniknutelně a vážně. Mnozí lidé s jakousi odevzdaností vyrazili do ulic, nakoupit ještě za staré cokoli a kdekoli. Všechny obchody byly vesměs zavřené, ale v některých cukrárnách prodávali, lidé je ztekli a oblehli. Nosili si pekáče a nechali si je naplnit zmrzlinou. Co na tom, že utratili stovku? 
Pak se musela zmrzlina rychle sníst - ledničky nebyly. Byla to legrace, mít najednou pekáč zmrzliny, té vzácné lahůdky. Jinak už se v sobotu mnoho utratit nedalo.
Václav Kruta vyprávěl, jak v parku použili stovku coby tuhý toaletní papír, aby utřeli Vládíkovi zadeček. Hůř dopadli Vasiljevovi, Anatolovi rodiče. (Tenkrát jsem je ještě neznala.) Ti pár dnů před reformou prodali vilku v Unhošti, aby se mohli odstěhovat do Prahy, kde snad ani ještě neměli zajištěné bydlení, měli jen balík peněz - který přes noc pozbyl hodnoty.  
Ani nevím, o kolik peněz přišli moji rodiče, ale myslím, že žádné velké úspory neměli. Máma nebyla spořivý typ. Hleděli na majetek vždycky v duchu úsloví "Pánbůh dal, Pánbůh vzal, budiž jeho jméno pochváleno", a nad ztrátami, které je postihly v životě (třeba spořilovský domek v padesátých letech) nikdy nebědovali. Na každého člena rodiny vyměnili 300 korun a s tím žili do tátovy první výplaty v "nových". Přinesl je domů a všichni jsme je zvědavě prohlíželi. Co bude? Na jak dlouho to vystačí? V obchodech se ceny změnily, ale dlouho jsme je přepočítávali na "staré" a srovnávali. Mnoho věcí podražilo. Kilo chleba stálo "ve starejch" 5 Kčs, a teď "v novejch" 3,20. Co to je za přepočet?
Bylo i mnoho lidí, kteří se kvůli ztrátě úspor zhroutili. Táta vyprávěl, že teď je u nich na psychiatrii skupina bláznů zvaných "reformoví", ale nehleděl na ně s valným pochopením. Zbláznit se kvůli majetku?
Na rozdíl od naší mámy, která nijak výrazně peníze nešetřila, byla teta Mima velmi šetrná. Děti to občas těžce nesly, Anička po letech s trpkostí vzpomínala na to, jak o Božím Těle musely se sestrami jít v polobotkách, zatímco já jsem měla lakové střevíčky.( Já jsem si toho tenkrát vůbec nevšimla.) Jindy se stalo, že jsme měli s Tesařovými domluvený výlet na Křivoklát. Nesmírně jsme se my děti těšily - ale na sraz nakonec přišla jen teta Mima, aby omluvila jejich rodinu, že nepojede. Spočítala, kolik by utratili za vlak a usmyslela si, že si to nemohou dovolit. Myslím, že tak chudí přecijen nebyli, ale teta náhle propadla šetřivosti. Díky jí nakonec mohla po letech koupit chalupu v Širočinách. Ale nebývalo nám stejně dobře v Čermné, když jsme jezdili do nájmu? Bylo to bez starostí o nemovitost a mělo to tu výhodu, že si každý vezl jen svůj kufr. Oprostit se od věcí a žít chudě a skromně mělo obrovský půvab. Naše máma na žádnou chalupu neušetřila, ale nám to naprosto nevadilo, v Kyšperku i v Čermné jsme se cítili na vrcholu blaha. Nakonec chalupa v Širočinách skončila prázdná, pustá a zarostlá tak bujným křovím, že k ní skoro nelze dojít.

Máma byla nepřítel školy, nejraději by mne byla měla doma, snad že mě pokládala za slabou, neduživou a hubenou, snad abych byla lépe pod její kontrolou. Když jsem chodila na obecnou, co chvíli mne omluvila ze školy coby nemocnou, tvrdila že z dlouhodobého hlediska je úplně jedno, zmeškám-li jakoukoli výuku. V tom měla pravdu, ale to věčné ulejvání a ulevování mne tak trochu naučilo pohlížet na sebe jako na chudáčka. Jednak jsem se tak trochu za to chudáčkovství styděla, ale na druhé straně jsem pořád měla dojem, že se mi musí ve všem ulevovat. Máma nás s Ivanou vodila k paní docentce Písařovičové, své bývalé spolužačce, nyní věhlasné dětské lékařce, ke které chodily děti z lepších rodin. Ta mi zjistila šelest na srdci a skoliosu páteře, takže jsem vskutku tak docela zdravá nebyla, částečně jsem pak byla dětem pro smích jako padavka a částečně jsem měla pocit, že se na mne musí brát zvláštní ohledy. Z čeho to šlo, z toho jsem byla osvobozena - šlo to jen z tělocviku a z ručních prací. Dík tomu jsem se cítila provždy jak nemotorná bedna kytu a neženské trdlo. Stejně tak jsem nesměla chodit do žádných kroužků, máma mi vysvětlila, že by to pro mne nebylo a že tam chodit nechci. Věřila jsem tomu a vskutku jsem myslela, že si myslím, že tam chodit nechci, jen v hloubi duše jsem snila o kroužku dovedných rukou, že by to přecijen bylo pěkné, tam chodit - kdybych chtěla. Ovšem já nechci. Ve čtvrté třídě jsem nějaký čas chodila do ručních prací, dívky tam tentokrát neháčkovaly žádnou žiňku, ale společně vyráběly vánoční vrkoč, něco neslýchaně krásného. Byl to jakýsi umělý stromeček v květináči, ale jak nádherný! Toužebně jsem na něj zírala, každá z dívek udělala nějakou ozdobu a celek byl cosi zázrčně dokonalého. Nejskvělejší ozdoby dělala paní učitelka. Něco takového umět! A mít doma! Chápala jsem, že já bych tohle nikdy udělat neuměla a že to nikdy doma mít nebudu. Pro mne ruční práce opravdu nejsou. Potom vyráběly dívky papírové krabičky v podobě čerta a Mikuláše. I ty mi připadaly nádherné a velmi jsem toužila také takové vyrobit. Ale zdálo se, že i to je nad moje síly. Paní učitelka mi nastříhala jednotlivé díly ze čtvrtky a já jsem je měla obšít bavlnkou smykovacím stehem a nakonec propojit, ale brzy jsem zjistila, že takový úkol nezvládnu. Smutně jsem hleděla na to, jak ty nejvzornější žákyně už mají krabičky téměř hotové a jak já mám před sebou stále jen ty poněkud usmolené papírové kusy, obšívání je stále v počátcích a zdá se, že při tomto tempu práce  nikdy dokončeno nebude. Taky nebylo, nakonec jsem  do ručních prací přestala chodit a torza krabiček zmizela. Těch nedokončených krabiček mi nepřestalo být líto, vlastně mě mrzí ještě dneska. 
Máma hleděla na výrobky z ručních prací skepticky a nepřátelsky, nedbala na jejich dohotovení, pravila že jsou to krámy bez účelu a vkusu. Asi měla pravdu, ale má dětská mysl  po těch krámech bažila. Tenkrát jsem nevkus milovala, a krom toho jsem vedle lezení po stromech a hraní na Araby milovala i takové to holčičí přehrabování ve sbírkách svatých obrázků a  pohlednic, kreslení do památníků a lisování květin. Chovala jsem obdiv k devatenáctému století, kdy dívky zřejmě nic jiného nedělaly, než vyráběly krabičky a psaly verše do památníků. Máma tímto světem trošku pohrdala, a ve škole nám říkali, že doba je jiná, že dívky už nejsou vychovávány v pensionátech, že po boku chlapců smějí dnes vykonávat vše, co jim kdysi bylo upřeno. Je jim dovoleno jít dokonce na horníky nebo se stát traktoristkami. Ale mnohé moje spolužačky také lisovaly květiny, sbíraly svaté obrázky, tančily starodávné dívčí tanečky a zpívaly písně našich babiček, a dokonce si v tom libovaly. Ten starodávný svět měl pro nás kouzlo. 
Ráda jsem navštěvovala babičku v jejím pokoji, kde zůstalo devatenácté století uchováno jakoby zavařené na zimu. Ve veliké babiččině skříni byly papírové krabičky sešité z pohlednic a v nich svaté obrázky, miniaturní obálky, všelijaká přáníčka, vylisované květiny, staré dopisy převázané stužkou. To byly tenkrát časy! Asi ten svět nebyl tak špatný, jak nám říkají. Skoro bych raději vyšívala, než se stala po boku mužů traktoristkou nebo hornicí. 

Lidi z bandy byli pro mámu jacísi nadlidé. Nikdo se jim nemohl rovnat a nikdy nikdo nebude mít tak skvělé přátele jako ona. Já už vůbec ne. Já se ponejvíce kamarádím jen s káčama. V dopisech, které si vyměňujem o prázdninách, mi píšou jen blbosti. Máma byla z těch dopisů zoufalá, i z mých kamarádek a potažmo i ze mne. Myslím, že by bylo stačilo nad těmi dopisy (a nad vším ostatním) mávnout rukou, možná nebyly geniální, ale zas taková tragédie to nebyla, byly to docela praobyčejné blboučké dopisy o tom, jak byly v lese a viděly tam hada, jak se jejich soused opil, upadl do kopřiv a jaká to byla psina, jak šli na výlet a zabloudili... Kdyby se nad nimi zasmála, byl by to větší přínos pro nás všechny než její zoufalství, trápení, soužení, přemýšlení, zařizování, lámání přes koleno a organizování světa. Chtěla všecko napravit, vylepšit, učinit dokonalým, chtěla abych měla taky tak báječné přátele jako má ona, a ti aby mi psali dopisy plné moudrostí, filozofických úvah a příběhů hodných zaznamenání. Chtěla mě mít mermomocí jinde, jinou, převychovanou, dokonalou. Myslela to strašně dobře, ale byla by udělala líp, kdyby nechala události plynout svým řečištěm a nepředělávala vše k obrazu svému. Sháněla mi i správnou kamarádku, vybrala kdesi dívku z dobré katolické rodiny (dohozenou od tety Inky) smluvila nám schůzku. Šly jsme spolu na výstavu, trochu rozpačitě, obě jsme se snažily být vlídné, tu druhou nenudit, nenaštvat a neodradit, ale uměle vytvářené kamarádství patrně nebylo ono. Prošly jsme se spolu po výstavě i po Praze, vyměnily jsme si telefon a rozloučily se. Časem se některá té druhé ozvala, jenže ta právě neměla čas, a tak přátelství pohaslo aniž začalo.     

V červnu jsem měla narozeniny a máma se upřímně snažila oslavit mi je co nejlíp. Vždycky pozvala Tesřovy a k tomu i někoho z bandy, nakoupila dárky. Některé děti přišly hned ráno a účastnily se příprav, z nichž největší atrakcí byla domácí zmrzlina. Recept byl v Sandtnerce a obsahoval náročné ingredience, které se za komunistů těžko sháněly. Zejména smetana byla úzkoprofilová, ale objednala-li se dopředu, slíbili v Bratrství, že nám ji dodají. Šla se potom s velikou slávou koupit, a s ní i další lahůdky. Mandle a čokoládu máma kupovala v Darexu na Václavském, zde bylo k mání mnohé úzkoprofilové zboží, pouze za zlato. Pak se musela v hospodě koupit kostka ledu, tam měli led ve sklepě po celý rok. Z půdy se snesl zmrzlinový stroj. Vypadal jako sud a sestával ze dvou nádob do sebe vložených. Do té vnitřní se nalila směs smetany, žloutků, cukru a dalších přísad, a do meziprostoru se nasypala ledová drť, kterou bylo nutno nejdřív pracně nadělat z kostky, což nebylo jednoduché. Sekyrkou jsem ji sekala velmi dlouho a pracně. Když byl takto stroj naplněn, uzavřel se a muselo se otáčet klikou. Ta rozhýbala lopatky, zapuštěné do vnitřní nádoby. Po hodině točení vznikala ve vnitřní nádobě polotuhá, spíš řídká kašička, studená a lahodně chutnající. Led se musel prosypávat solí, aby líp odnímal zmrzlině teplo, ovšem běda, když se nasypala sůl omylem do zmrzliny!  Nebude už hotová? ptávali jsme se po další hodině úmorného točení klikou. Jen ještě točte, jen točte, říkávala máma. Pak se šla přecijen podívat, nebude-li to stačit. esedli jsme se kolem dlouhého dřevěného stolu na zahradě, máma přnesla mističky a  malinké lžičky, jen k této příležitosti, labužnicky jsme jimi nabíali malinká soustečka a pochutnávali jsme si tím víc, čím víc bylo vloženo do této hostiny námahy.     
Při oslavách bývala máma velmi veselá a spokojená, hýřila vtipem, radostně se bavila se všemi pozvanými hosty, radostně sledovala i nás děti, jak dovádíme a hrajem si s novýma hračkama. Kdo mámu neznal i za jiných okolností, musel jí být nadšen, jak je skvělá, samá legrace, společenská, k dětem tolerantní, vtipná, šťastná. Měla na sobě svoje letní šaty, kolem ní veselí lidé, děti si pochutnávají na zmrzlině. Rozkvetlá zahrada, smějící se děti, všude veselo. To byla situace, jakou měla ráda.

Ve škole nám vymývali mozky s vědomím, že stokrát opakovaná lež se stane pravdou. Vtloukali nám do hlav svou ideologii tak dlouho, že jsme jí chtě nechtě podvědomě začínali věřit. Jedním z pilířů jejich ideologie byla poučka, že Velká říjnová socialistická revoluce znamenala zlom v dějinách lidstva. Co bylo před ní, to bylo nepodstatné, jalové a nevědoucí. Tenkrát lidi nežili, tenkrát jen živořili v nesnesitelném jhu strašlivých systémů: kapitalismu, feudalismu, otrokářství.  Neměli páru o tom, co je to pravda a v čem spočívá štěstí. To jenom my, v naší zemi a v naší době, máme tu obrovskou vymoženost svobodně dýchat, žít v bezpečí, mít budoucnost krasopisně nalinýrovanou, zářné zítřky před sebou, radostně budovat socialismus a poznat tu jedinou pravdu a jediné lidské blaho, jenom my máme tu obrovskou výsadu, že žijem v té jedině správné epoše na té jedině správné části světa. My jsme ta šťastná generace, která se narodila v pravý čas. Vtloukali nám to do hlav dnes a denně. Někteří učitelé tomu vskutku věřili, někteří se jen báli. Ostatně není nemilé mít za to, že teprve naše doba, ta poslední, je ta pravá. Trochu té demagogie mi v mozku uvízlo. V podvědomí jsem jaksi začínala věřit tomu, že jsem se vskutku prožíváme výjmečnou dobu a že dějiny lidstva dosud nic podobného nepoznaly. Občas jsem se kdesi v skrytu duše divila, jak je možné, že moji rodiče rádi vzpomínají na své mládí za první republiky - cožpak tenkrát lidé žili? dokonce spokojeně žili? Tak trochu jsem rodiče litovala, že se narodili tak dávno a svoje mládí museli prožívat v temnu nevědomosti. Jak to, že nebědují? Vždyť chudáci živořili v takových těžkých dobách! 
Nic to nemění na tom, že jsem dobře věděla, jak to je. Že doba temna je to, co zažíváme my. Ale až po letech jsem naplno pochopila, že jsem měla litovat zejména sebe. Že těžké doby byla padesátá léta. Že Stalin byl asi největší zločinec všech dob. Propaganda, hesla na každém rohu, goebbelsovština a tisíckrát opakované lži pozvolna vykobnávaly své dílo. 
Do přírodopisu, matematiky, snad i do gramatiky se mnoho ideologie vnést nedalo. Zato zeměpis a zejména pak dějepis jí byly napěchovány. Samozřejmě občanská nauka - to byla jen čirá ideologie. Ale ten dějepis. "Buďte rádi," říkali nám, "že dnes se nemusíte učit data a letopočty. Dneska se dějepis učí moderním způsobem. Dřív to byla snůška válek a králů, děti se je musely biflovat. Dneska se děti učí chápat SMYSL dějin." A  ten smysl dějin, ten se dal směstnat do jediné poučky : Velká říjnová socialistická revoluce znamenala zásadní mezník v dějinách, před ní byl lid vykořisťován, po ní lid nastoupil cestu k zářným zítřkům. Stačilo osvojit si tuto myšlenku a aplikovat ji na všechny éry, doby i události, na všechna staletí a společensko-ekonomické formace. S tímto zaříkadlem se procházelo po celá léta školní docházky na jedničku, a to s naprostým minimem faktických znalostí. Krom toho se ještě muselo vědět, že u nás byly husitské války, ty se probíraly ve všech třídách tak náruživě, až si děti myslely, že krom hustství se už u nás nic jiného nedělo. Pak snad ještě jakýsi Komenský a Karel Havlíček Borovský a snad ještě Karel IV. a pár dalších panovníků, ale kdy byli, to už zas nikdo tak docela jistě nevěděl. A ještě jeden důležitý fakt : Jan Nepomucký neexistoval, toho si vymyslela církev, aby zahladila památku Mistra Jana Husa. Nejdůležitější bylo vědět, že před Velkou říjnovou revolucí lidé skoro nežili. Cosi se dělo, ale nebylo to podstatné. Cosi existovalo, ale bylo to bezvýznamné. Události byly plané a marné. Lidstvo bylo nevědomé, věda byla naivní, umění starých mistrů bylo polovičaté, filozofie byla přímo směšná. Snad v umění - když se blížilo realizmu, byla jiskřička pravdy. V některém dávném filozofickém směru, pokud byl ateistický, byl záblesk poznání. Ale co mohli tenkrát lidé vědět, když to hlavní netušili? Bez marx-leninizmu byli jako slepí. Jak vůbec tenkrát lidé mohli žít a nezoufat si?  
Kdesi v podvědomí mi bylo líto mých rodičů, kteří se narodili ještě v těch těžkých dobách. Podivovala jsem se, když o svém dětství mluvili s úsměvem. Máma dokonce občas vyprávěla, jak se všichni nasmáli při žertování jejích starších bratrů. Jak se mohli smát, když měli v těch dobách všichni jen úpět, plakat, bědovat a rvát si vlasy? Vymývání mozků na nás působilo, ať jsme se mu bránili a mysleli jsme, že se ubráníme.
Všichni jsme měli život zkomolený. Někteří schouleni čekali, věřili že to už brzy praskne. Jiní se přizpůsobovali, nutil je k tomu strach, nebo je vedla  touha žít normálně, bez pocitu, že doba je zlá. Nelze prožívat celý život s nechutí. Aspoň na chvíli zapomenout, když už nemáme dost odvahy na boj proti ani dost křiváctví pro kolaboraci. Někteří bojovali a doplatili na to. Někteří slepě uvěřili. Jak kdo. Ale všichni jsme byli nějak potrefení.

Na každém nároží je zasklená propagační skříňka. Na všech myslitelných plochách jsou vylepeny plakáty. V bývalých krámcích, které zabavili jejich majitelům, jsou agitační střediska, zvenku ozdobená zvláštním folklorem té doby - šikmým laťkovým mřížovím, natřeným na rudo, ověnčeným girlandami z papírových růží. Ty časem opršely a zplihle visely, stejně jako plakáty s tvářemi odhodlaných dělníků a fortelných kolchoznic, jejichž cáry se povalovaly po neuklizených ulicích. V agitačním středisku bývalo řečnické pódium, zdobené zřaseným plátnem, za ním rudé vlajky a kolem stoly s židlema jak v hospodě. Odehrávaly se tu nekonečné schůze plné planého žvanění a omílání osvědčených frází stále dokola. Popíjela se limonáda jedovatě růžová a uměle ochucená, a mnozí občané teď trávili svůj život na schůzích. Soudružky a soudruzi, dovolte mi, abych několika slovy řekl několik slov. Sešli jsme se dnes abychom projednali závažný problém. Vyskytly se jisté skutečnosti. V naší cestě k socialismu nás nic nezastaví, ani třídní nepřítel. Je třeba bdít. Je třeba neprodleně udat každého záškodníka a sabotéra. Republiku si rozvracet nedáme. Nekalé živly je nutno odhalovat. Zítra půjdeme všichni na brigádu, zavazujem se odpracovat sto hodin. Ať žije KSČ. Hlasovalo se - kdo je pro? Všichni.
Konaly se různé pochody a průvody, pod nejrůznějšími hesly a z nejrůznějších pohnutek. Jednou také "pochod míru". Školy, úřady, továrny - všichni museli jít. I naše škola, jakbyne. Mnozí účastníci nesli portréty státníků, a někteří dokonce standarty, k tomu museli být dva, obří nápis byl upevněn na dvou latích. Ó moci tak nést standartu, toužila jsem. SE SOVĚTSKÝM SVAZEM NA VĚČNÉ ČASY, ZA MÍR ZA VLAST ZA SOCIALISMUS, USNESENÍ SJEZDU SPLNÍME, PLÁN PŘEKROČÍME... heslo mi nevadilo, chtěla jsem jenom nést tu lištu, zviditelnit se, proslavit se. Jak to zařídit? Standarty byly obvykle svěřeny velkým klukům, ti je nesli se znechuceným výrazem a vůbec si toho privilegia nevážili. Co kdyby mi ji některý na chvíli půjčil?  Dodala jsem si odvahy a požádala jsem o to jednoho. "Ale klidně," zabručel. "Vem si ji nafurt!" A spokojeně zmizel. Chvíli jsem nesla nápis s jeho kolegou a cítila jsem se na vrcholu blaha. Hrdě jsem kráčela a cítila, kterak se ke mně upínají zraky - ne-li celého světa, tož alespoň kolemjdoucích. Druhý kluk, když spatřil, jak se jeho protějšek vyvlékl z trapné povinnosti, zatoužil ho následovat a taky zmizet. "Hele, vem si to celý," a strčil mi do ruky i svoji tyč. Co si s tím bohatstvím počít? Nápis jsem svinula a nesla ho zarolovaný, měla jsem ho plnou náruč, a už to jaksi nebylo ono. Náhle jsem byla velmi směšnou figurou. Co počít? Průvod skončil, lidé se rozcházeli, šlo se Smíchovem dolů, zpět ke škole, a já vleču neforemný balík. Právě jsme procházeli Švédskou ulicí, co čert nechtěl byla máma právě na zahradě a co čert nechtěl, zrovna se podívala na ulici. A co čert vůbec nechtěl, spatřila mne. Vyřítila se na ulici a soptila hanbou a spravedlivým hněvem: "Co to neseš? Nestydíš se? Okamžitě to někde odevzdej!" Zuřila ponížením. Co to mám za dítě? Ona je opravdu pitomá, ona snad opravdu není normální. Vyškubla mi standartu z ruky a strčila ji nejbližšímu klukovi: "Na, teď zas to poneseš ty!" A na mne láteřila: "Okamžitě pojď domů. No to snad není pravda. Ona je tak pitomá, že si nechá vnutit i standartu!" A večer se dlouho radila s tátou, co se mnou, a dlouho rozebírali můj zločin.    

Ženám se namluvilo, že už nechtějí být v domácnosti, že se chtějí po boku mužů zapojit do budování socialismu. V kapitalistických zemích je nezaměstnanost, kdežto v socialismu je pracovních sil nedostatek. Proto půjdou pracovat i ženy z domácností, a půjdou rády. Vysvětlilo se jim, že už nebudou bezvýznamné puťky, ale odteď budou rovnocennými partnerkami svých mužů. O nějakém zapojení mužů do domácích prací nepadlo ani slovo. Časem se nesměle nadhazovalo:  bude-li žena 8 hodin v zaměstnání, jak potom stihne domácnost? Inu, bude si muset práci lépe zorganizovat. Děti budou vychovávány v jeslích, tak to pro ně bude lepší. A bude velká síť služeb. Ale zatím to dopadalo tak, že se ženy nervově hroutily pod náporem dvou směn. Podle novinových článků sice byly šťastné, hrdé, krásné, svobodné, mužům rovnocenné, ve skutečnosti uštvané a vykořisťované, v zaměstnání špatné pracovnice (co se dá čekat od matky dvou dětí - v práci je nevyspalá, není na ni spolehnutí, už má ty děti zase nemocné), doma špatné matky (prosímtě jdi si hrát a nezlob, já teď nemám čas) s hlavou plnou starostí, jak zítra řekne šéfovi, že musí s dítětem na očkování. Žena byla od toho, aby přivydělávala, přispívala k rodinnému rozpočtu, hlavním živitelem byl muž, paša, kterého bylo nutno obsluhovat.  

Na západě se zbrojí, kapitalisté chtějí válku. Vyrábějí atomovou bombu. Zato v socialismu bude atom ve službách míru. Až budou u nás atomové elektrárny, bude elektřina zadarmo. Její výroba bude tak levná, že se nebude vyplácet, aby kvůli pár halířům, které prosvítíme, chodili nějací výběrčí a za proud vybírali.

Dál se chodilo do biografu, i když ty správné americké filmy z kin zmizely. Ale bylo dost českých, někdy se dalo jít i na sovětský, v půli padesátých let se objevily francouzské s Gerardem Philipem a Jeanem Maraisem. Ty bývaly mládeži nepřístupné a dostat se do kina bylo někdy krkolomné, biletáři přísně hlídali, a kdo se jim nezdál dospělý, toho bez milosti vyhodili. Mládež se všelijak maskovala, nejlépe se procházelo s kapesníkem na nose za vydatného smrkání. Býval to zážitek nad zážitky. Filmů nebylo mnoho a když se objevil nový, hned se o něm všude mluvilo, časem ho znali všichni, takže si pak o něm mohli všichni povídat. Gerarda Philipa proslavil  film Fanfán Tulipán. V Košířích na Plzeňské bylo bio Zvon, a "zvukové Lido-bio", kde se sedělo na dlouhých lavicích, což bylo praktické. Občas jsme šly na něco společně s holkama ze třídy, na lavicích jsme si přesedávaly podle potřeby tak, abychom dobře viděly, aby nás kluci nezlobili, abychom si mohly spolu šeptat. Některé holky s sebou vodily malé sourozence, které měly na hlídání, a po celé představení jim cpaly do pusy bonbóny, aby nerušili. A při nevhodných scénách jim zakrývaly oči, přestože tenkrát bývaly ty milostné scény velice cudné. Po konci filmu se plné dojmů a celé omámené necháváme unést davem, až po chvíli se na ulici před kinem vzpamatujeme. Několik dnů jsme pak s holkama o přestávkách nebo cestou ze školy nemluvily o ničem jiném než o tom filmu. "A jak von střílel na ty lupiče... a jak vona jela na tom koni... a jak ta loď ztroskotala... a jak spadli do tý vody... a jak se pak zachránili" - ne že bychom zasvěceně rozebíraly uměleckou úroveň. 
Neandertálsky primitivně jsme braly pouze dějovou stránku a útržkovitě jsme si připomínaly stěžejní scény. Znovu a znovu jsme celý film prožívaly, byla-li to veselohra připomínaly jsme si humorné scény, byl-li film dobrodružný, vzpomínaly jsme na scény dramatické. Samozřejmě jsme byly zamilované do hlavního hrdiny. Milostnými scénami jsme naoko pohrdaly, v hloubi duše nás vábily. A ty zážitky při válečných filmech, kterými hýřila sovětská kinematografie. Hrdina býval raněn úhledně a esteticky, popřípadě umíral v náručí kamaráda, bylo to tklivé, vzbuzovalo to podivné mrazení a touhu po chrabrých činech. Litovaly jsme, že není válka, že po nás nikdo nestřílí, že nemůžem prokázat hrdinství a dekorativně umírat. Krásné dívky se ve válečných filmech uplatňovaly velmi hojně a proto fakt, že jsme holky, nebyl nikterak na překážku. Komunisti dokázali využít válku proti fašizmu ve svůj prospěch do mrtě. Válečné hrůzy byly cpány do všech druhů umění, ale do filmů nejvíc. Se školou jsme na ně chodili povinně a ne že by se nám nelíbily. Nezapomenutelný byl film Pád Berlína, označovaný tenkrát za vrcholné dílo světové kinematografie. Velmi se mi líbil a velmi jsem ho prožívala. Snila jsem o tom, že zas bude válka, že v ní budu bojovat, že prožiju neslýchaná dobrodružství, poznám krví zpečetěná přátelství i velikou osudovou lásku, proslavím se úžasným hrdinstvím. Večer co večer jsem před usnutím spřádala příběhy plné velmi cudných milostných náznaků, slavných činů a tklivých scén -  a zakončovala je smutně krásným umíráním v náručí slavného herce. Spřádala jsem příběhy z války, tak jak jsem je znala ze sovětských filmů, příběhy plné romantiky, chrabrosti, odvahy, později i lásky, ale lásky nikdy nepřiznané a nevyslovené, veskrze platonické a vždy podřízené hrdinnému boji. Děj se odvíjel podle prastarých schémat a klišé z časů snad už rytířských, s průběhem věků přecházejících do světa současného. Vídala jsem samu sebe v roli hrdinné požárnice, pilotky létadla, kormidelnice v rozbouřeném oceánu, kaskadérsky zručné při seskocích padákem z hořícího létadla a zachraňující při tom tucet jiných lidí. Geniálně bystré, vtipné, pohotové, skromné, krásné, čisté a ušlechtilé. Cosi jak samička od agenta 007, obohacená o uhrančivou krásu. Snad jsem si kompenzovala svou nešikovnost v životě. Čím víc mi ji svět předhazoval, čím víc mi dával najevo, že jsem bedna kytu, tvor neohrabaný, bez postřehu, bez vtipu, bez šarmu, bez ladnosti, bez ženskosti, bez krásy, bez tisíce jiných žádoucích vlastností, neschopný trefit po Praze, chytit míč, umět zpívat a jakkoli se  zalíbit lidem, tím víc jsem utíkala do svých barvotiskových světů.   

Žili jsme ve světě dvou pravd - té jedné oficiální, a té druhé skutečné. Zdálo se nám to zcela přirozené a lhaní jsme pokládali za věcný a normální přístup k životu. Doma se mluvilo jinak a ve škole taky jinak. Nevím, co si o tom myslely Vernerka se Šindlerkou. Lámat dětem charakter a učit je přetvářce taky pokládaly za normální a přirozené? V zájmu jejich  pravdy bylo asi dovoleno vše. Jejich pravda byla natolik svatá a Stalin natolik božský, že nějaké mrzačení dětských myslí tu nehrálo roli. 
Jednou za čas chodívala naše škola do divadla Jiřího Wolkera v Dlouhé třídě, aby tam shlédla nějaký pokrokový kus, stupidní budovatelské drama. Čím víc ta ubohost volala do nebe, tím víc bylo nutno vyhledávat její klady a vysvětlovat její přínos. 
"Co se tobě nejvíc líbilo, pověz nám, no třeba ty, Dorotko." "Mně zaujalo to úsilí, s jakým chtěly ty jednotlivé úderky získat prapor za nejlepší pracovní výkon!" "No, to je správný pohled. A co se líbilo Lidušce?" Mně zase zaujal ten jejich hlad po vědění. Jak ten chlapec, když viděl knihu, hned oznamoval - konfiskuji!" "No, byla taky krásná myšlenka!"
Lhali jsme všicni: děti, učitelky, herci na divadle, jásající davy v průvodech, řečníci na schůzích. Nedá se nic dělat, lhát se musí, kdo by nelhal, toho zavřou. Proto budem pro jistotu lhát ještě o trošku víc, než se musí. 
Jen po straně, tam kde bylo jisto že nás neuslyší někdo cizí nebo podezřelý, bylo dovoleno tropit si posměch. Vykládaly se anekdoty a šířily se zaručené zprávy, že už to brzy praskne. Cestou ze školy jsme si s holkama tropily posměch z básně, kterou jsme se toho dne učili, její blbost nám bvyla důkazem nesmyslnosti socialismu. Ale pak mě napadlo, proč je vlastně nesmyslný a co je na sociální spravedlnosti špatného. Náš život mi někdy vskutku připadal být krásný a radostný, aspoň na první pohled, na jaře všecko kvete, a občas můžem jít do kina...
Začínala se tenkrát vyrábět Polárka, taková zvláštní zmrzlina, která se neporcovala do kelímku, ale byla zmražená na dřívku v podobě hranolku a zabalená do voskovaného papíru. Prodávali ji v cukrárnách a o přestávce v kině. Bylo možné si koupit i Eskymo, za 50 halířů, ale to nebylo na dřívku. Polárka stávala korunu a byla neuvěřitelně dobrá. Biletářka chodila s krabicí a vykřikovala: "Éskymopolárká - éskymopolárká" - a diváci se natahovali přes své sousedy a lačně kupovali. Filmy byly co do erotiky decentní a krotké, vrcholem byl cudný polibek, a bývalo zvykem grázlíků z Košíř, že při milostné scéně vykřikovali také "Éskymopolárká!" a mnozí jiní grázlíci se chechtali. 
Táta vyprávěl, že Eskymo bývalo už za jeho dětství, a když ho tenkrát prodávali v kině a volávali "Eskymó!", odpovídali na to uličníci pokřikem "Nech si ho!"         
Pak přišli komunisti s něčím ještě úžasnějším - vymysleli polárkový dort. Dokonce i s reklamním sloganem : DORT Z POLÁRKY - DÁREK NAD DÁRKY!
Při oslavách narozenin jsme přestali vyrábět domácí zmrzlinu a kupovali jsme polárkový dort. Ta dobrota! Býval kulatý, nazdobený čokoládou, měl několik různobarevných pater. Máma říkávala, že "polárkovej dort a igelitová pláštěnka jsou jediný dvě vymoženosti tohodle režimu, který za něco stojej". 

        Za dva tisíce roků
        ach co tu bude změn
"ale nás už to zajímat nebude, protože tu nebudem..." dokončil báseň z čítanky pan učitel Líkař. Pak se podíval na text a naoko se lekl : "Počkat - ono je to jinak..." Třída, vděčná za každé povyražení, zaburácela smíchem.
        ...a co tu bude skoků     
        přes hroby slavných jmen...
        ...však oráč bude zticha 
        si z čela stírat pot
        a trpělivá lícha
        mu bude rodit plod...
Byl k té Nerudově básni v čítance dovětek, že pokrok pokračuje rychleji, než si básník představoval. My už máme dnes traktory.
Už tenkrát jsem vnímala blbost té poznámky. Neruda přece myslel lidskou práci všeobecně. Ale blbost čouhala odevšad a ze všeho. Propaganda nevynechala jedinou příležitost, aby nezaútočila, nezamentorovala, nezaotravovala, nepoučila, nepřipomněla. Vše, co bylo veřejně mluveno, tištěno, kresleno, hráno v některém novém filmu, zpíváno, ať už na jakékoli téma, stočilo se nakonec k oslavování naší současnosti, našeho šťastného života, naší cesty k socializmu, k našemu boji za mír, občas i k rozhořčení nad imperialisty a válečnými štváči. A kdobrému tónu patřilo zakončit jakýkoliv veřejný projev o čemkoliv zvoláním "Ať žije náš velký přítel a a druh, slavný osvoboditel, zářný vzor, milovaný soudruh, generalissimus Josef Vissarionovič Stalin!" Zvykli jsme si na to, pokládali jsme to za normální, nikdo se nad tím nepozastavoval. 
V čítance byla povídka "Pavlův kokos". Docela hezký příběh o tom jak chudý hoch toužil po kokosovém ořechu a neměl na něj peníze, a tak se rozhodl, že si na něj vydělá. Chtěl nosit lidem od nádraží kufry, větší kluci ho ale odstrčili. Nakonec ho jakási stařenka poprosila, zda by jí neodnesl ranec. Pavlovi se nechtělo, tušil že babička je chudá. Ta mu doma děkovala a říkala, jak si přála, aby jí s tím rancem někdo pomohl, a že to jistě Pán Bůh zařídil. "I ne, babičko," přerušil její zbožnou větu Pavel, "já jsem si dnes také něco přál..." "A co ti za to dám? Peníze ne, to ty nechceš..." a vytáhla z rance nádherný kokosový ořech...  Mělo to v nás vyvolat rozhořčení nad tím, jak v kapitalismu musejí děti pracovat. Nikomu z tvůrců čítanky ale nedošlo, že v socialismu děti kokosový ořech nikdy neviděly, a nezískaly by ho ani sebezěžší prací.  Asi to časem ministerstvu školství došlo, protrože za rok už povídka z čítanky zmizela.   
Ale s tím, že by děti nesměly pracovat, to nebylo tak horké. Všichni jsme přece pracovali nadšeně a s rozkoší na brigádách. Zadarmo, samozřejmě. Odměnou nám bylo potvrzení o odpracovaných hodinách, kterážto potvrzení spolu s lístečky ze sběrny byla přikládána ke kádrovým materiálům. Známky, brigády, sběr - to byla tři kritéria k posuzování žáků. Kdo se neučil, mohl to dohnat tím, že sebral hodně starého papíru nebo odpracoval mnoho hodin na brigádách. 
Sběrny bývaly v každé ulici, nejčastěji v bývalých krámcích nebo suterénech. Sbíral se hlavně papír, ale i hadry, sklo, barevné kovy a taky kosti, díky kterým býval ve sběrnách ohavný puch. Obsluhovaly tu nerudné, pologramotné a ne zvlášť vymydlené babky, které donesené suroviny vážily na decimálce, ostřížím zrakem hlídaly, zda jsme mezi hadry nebo papír nepropašovali kámen nebo jestli nenápadně nepřitlačujem váhu, a samy se pokoušely šidit jak mohly.Na ceduli před sběrnou se skvěla těžkopádná oznámení plná hrubek, ze kterých jsme si rádi utahovali. SKLO SE NEBERE, JEN ČISTÍ FLAŠKI. Někdy také že ZBĚR SE NEBERE NEVIVEZLY SKLAD. Ale dnes brali. Nakládáme na decimálku škatule s papírem, sypem smrduté kosti, jindy zas pytle zatuchlých hadrů, babky váží, odnášejí do skladu a potom těžkou rukou vypíšou potvrzení. 
Abychom získali potvrzení o brigádě, zůčastňovali jsme se různých akcí, třeba "Budujeme blokové parky odděchu". V sobotním odpoledni se tu sešli sousedé a bourali zídky mezi dvorky jednotlivých domů, které byly zabaveny majitelům. Cihly z těchto zídek bylo třeba zbavit staré malty, každý si přinesl své kladívko, otloukal a klábosil. Myslím, že tím vše skončilo, žádný park oddechu mezi bloky nikdy nevznikl. Jindy jsme s Marcelou zašly do "šekáku", bývalého kláštera sv. Gabriela. Bylo tu nyní zahradnictví, spadající pod státní statek Jeneč. "Nepotřebujete brigádnice?" "No když už jste tu, tak teda jo, ale co s váma? Víte co, budete plet tadyhle ten záhon." Seděly jsme na bobku a chvíli jsne plely. Pak jsme si sedly na nedaleká složená prkna, pojídaly mazané chleby, povídaly si. Pak jsme zas chvíli plely, ale už nás to moc nebavilo. Snad nám napíšou každé aspoň hodinu, doufaly jsme. "Nám už to stačí," šly jsme oznámit starému zahradníkovi, který tu šéfoval. "Tak se mnou pojďte do kanceláře, já vám napíšu  potvrzení." Kancelář byla na pracovním stole v jednom ze skleníků. Šéf odstrčil květináče, rukou smetl se stolu hlínu, odkudsi vytáhl ohmataný blok a těžkou rukou psal inkoustovou tužkou cosi v tom smyslu, že jsme odpracovaly (nebo "i"? nebyl si jistý) - "jak jste tu byly dlouho? šest hodin?" spiklenecky na nás mrknul a napsal nám každé osm. Radostně jsme poděkovaly. Tak vznikaly ty tisíce brigádnických hodin, které lid zdarma odpracoval při budování socialismu.       

Ve jménu stejnosti, rovnoprávnosti a zglajchšaltovanosti byla zrušena víceletá gymnázia, reálky i pokračovací školy pro učně a zavedena byla t.zv. jednotná škola pro všechny. Takže se chodilo pět let do obecné školy, teď se jí říkalo národní, a po ní přicházela t.zv. střední škola, ta měla čtyři ročníky, při čemž ten čtvrtý byl občas rušen a občas zase zaváděn. Pak teprve se šlo do učení, na průmyslovou školu nebo na gymnázium, které neslo název jedenáctiletka. Ta obsahovala pět let národní školy, tři roky střední a tři roky všeobecně vzdělávací neboli gymnázia. Zmatek nad zmatek, každý rok nějaká reorganizace, stálé změny názvů. Za mojí éry se na konci střední školy dělaly závěrečné zkoušky, říkalo se jim malá maturita. Konaly se s velkou pompou, pak se od nich zas upustilo.
Podle sovětského vzoru byla na gymnáziích neboli jedenáctiletkách zrušena výuka latiny, a když potom přijeli sovětští odborníci na pedagogiku, chytali se za hlavu : "Proč tu latinu rušíte, my bychom ji u nás rádi zavedli, ale nemáme profesory!" Všechno se muselo hlava nehlava přizpůsobovat sovětským vzorům, čím větší blbost, tím vehementněji byla prosazovaná. 
Ministrem školství byl Zdeněk Nejedlý, už tenkrát jaksi přestárlý, zlý a zarytý stalinista, náruživý zřizovatel nesmyslných školských reforem, o němž se vyprávělo mnoho úděsných historek. Třeba když si chtěl rozšířit byt, nechal vystěhovat své sousedy v domě během dne a zcela bez řečí, a zabral si i byt jejich. K stáru už byl směšnou figurkou, ale všichni se ho báli i tak. Vyprávěl se tenkrát vtip : Roku 2000 bude slavnostní představení Prodané nevěsty v Národním divadle a v jedné lóži bude kostřička s bílou čupřinkou. Cizinci se budou děsit - co to tu máte? a bude se jim vysvětlovat, že je to Zdeněk Nejedlý. Ale vždyť ten už dávno umřel, budou se podivovat cizinci. To my taky víme, ale nikdo si mu to netroufá říct!

Údajně jsme byli velmi šťastní. Alespoň jsme to hulákali v hodinách zpěvu, kdy jsme se učili jen budovatelské písně, plné naděje, smíchu, květů, zářných zítřků a šťastného mládí. Psali jsme slohové práce o tom, jak náš lid buduje socialismus, jak Velká říjnová revoluce byla mezníkem v dějinách lidstva, jak si republiku žádnými záškodníky rozvracet nedáme a že rejdy Slánského bandy co nejostřeji odsuzujeme. Na Prvního máje jsme směli jít do průvodu, kvetly stromy, jaro vyvolávalo pocity čehosi tajemně krásného, co nás v životě čeká, a být šťastný prostě patřilo k našemu věku. A tak jsme s chutí zpívali "Už rozvil čas, a voní nadějemi, svobody slunce prší z oblaků, vpřed soudruzi k té zaslíbené zemi, kde už není pánů ani žebráků ... do hofu srdce, v jeden pevný blok - kupředu levá, kupředu levá, zpátky ni krok!" (Ten poslední verš byl dlouhá léta rozhlasovou znělkou.) Dílem z přinucení, dílem proto, že se nám zpívat chtělo. Vernerka blýskala brýlema a její přísně sevřené rty dávaly tušit, že zatím je vše v pořádku, ovšem ona je bdělá a dohlédne na to, aby se nevyskytla nepřístojnost.  
Ale pod křečovitým veselím ovládal lidi strach. Venku na ulici, kde neustále vlály z nějakého důvodu prapory, vyhrával pouliční rozhlas, kde se to hemžilo transparenty s hesly a blahobytem, skvěly se z latěk a plátna vytvořené "opičí dráhy", kde do hladka vyretušované portréty státníků byly ověnčeny vyšisovanými pugéty z krepového papíru, a kde na nás útočily tisíce nástěnek a propagačních skříněk s obrázky rozjásaných pionýrů, rozesmátých horníků a dělnic u soustruhů, tam snad nebylo těžké imitovat štěstí. Ale přišli jsme domů a viděli jsme něco jiného : ustarané tváře rodičů, nejistotu, úzkost. Malý bráška potřeboval Eledon, sušené mléko pro kojence - a Eledon nebyl k sehnání. Večer denně vypínali proud, a nikde nebyly k sehnání svíčky - natož petrolej. Řezník dneska nic neměl - jen buřty. Na maso, pokud bylo, byly fronty, a přišly časy, že ho dostávali řezníci jen ve čtvrtek, a dávali každému jen půl kila. Poroučet si, chceme-li vepřové nebo hovězí? Kýtu nebo krkovičku? Každému ukrojili kus flákoty, loje bylo víc než libového, nevymýšlejte si, berte a buďte rádi, že máte vůbec něco. Máslo nebylo. Něco jako šlehačka? To jsme neznali. Ani jižní ovoce, kokosové ořechy, obyčejné buráky - nic. Občas se daly koupit pomeranče, po dvouhodinové frontě. (Zato byla všude pražená soja, říkalo se jí "alaburky", snad ten název měl navodit dojem burských oříšků - ale co jsou to burské oříšky, to děti netušily.  Mnutím mezi prsty jsme je loupali, seděli jsme na zábradlí před školou a z dlouhé chvíle chroupali. Kolem zábradlí bývaly závěje šlupiček.) Chleba byl samozřejmě jen jeden druh. Všechno bylo ošizené, laciné a tak tak k jídlu. Stejně tak se těžko shánělo i jakékoliv jiné zboží. No, proč ne, jsem pro skromnost - ale nám vtloukali do hlav, že žijeme v blahobytu. Že v kapitalistických zemích umírají dělníci hlady - a my máme všeho dost. (Soji byli opravdu dost.) A ke vší té bídě se muselo jásat. Rodiče nás prosebně nabádali, ať si nikde nestěžujem, ať nikde před nikým nic neříkáme, hlavně ne před někým cizím a hlavně ne před tím, kdo by snad nadával na poměry. To by mohl být provokatér, udal by nás a nám by zavřeli tátu. O komunistických kriminálech se šuškaly hrůzné zvěsti. V noci jsem se budila strachy, že nás přicházejí zatknout. Strachem z udavačů, z kriminálů, z propadliště, z mučení a z poprav.  
Takže kromě štěstí tu byly i city protichůdné. Chvíli jsme zažívali všeobjímající radost z májových květů, jarního slunce a budovatelských písní, a chvíli strach, vztek na komunisty a nechuť k písním, jejichž lživost k nám i přes radostné hulákání mluvila jasnou řečí. A také vztek na to, že se musíme učit ruštinu, která to má všecko na svědomí.
Větší hrůzy než u nás se děly asi za Velké říjnové revoluce v Rusku. Všichni je tušili, konkrétního se nevědělo nic, ti co věděli, raději mlčeli. Československo v té době přijalo mnoho emigrantů, prchajících před sovětskou mocí. Byli to hlavně šlechtici, intelektuálové, odpůrci režimu. Jedni odcházeli jen z nesouhlasu, jiní prchali před pronásledováním. Někteří odešli dál, na západ, do Francie, z mnohých se stali uznávaní vědci a umělci. Někteří zůstali u nás. Za komunistů se nad důvodem jejich emigrace přimhouřilo oko (bylo to už dávno) a pro tu chvíli jim byly hříchy odpuštěny : byl citelný nedostatek učitelů ruštiny.    
Tak se stalo, že před našimi lavicemi stanul náš nový učitel, Vasil Jakovlevič Vaseckij. Nejdřív jsme se báli. Šla o něm fáma, že je to rodilý Rus - ten asi hned pozná, že sotva umíme azbuku. Ty tam jsou doby, kdy Vandaska překreslovala na tabuli text, my si ho překreslovali do sešitů a nikdo neuměl nic. Nemuseli jsme nic umět, protože nic neznala ani učitelka. Teď budem mít Rusa, to bude zlé.
Ale měl-li tento člověk k něčemu daleko, pak to byl zlý učitel. Vlastně učitel vůbec. Stál tu před námi - bezbranný, plachý, zasněný, rozpačitě se usmívající a trochu polekaně mrkající  blankytnýma očima. S bezelstným výrazem v dobrácké tváři, vysoký a lehce nahrbený jako ruský medvěd, celou svou postavou vyjadřoval mírnost a nejistotu. My děti jsme si jeho holubičí tvář i nesmělý postoj vysvětlily po svém : je blbej. A je-li blbej, tedy ho vytrestáme.  
Pomstíme se za všechno - za ruštinu, za mrzačení myslí, za porobu naší země, ale nejvíc za tu ruštinu. 
Pan učitel Vaseckij nebyl vybaven pro boj se světem, tím méně pro boj s dětskou krutostí, která je jasnozřivá a současně slepá. Stál před smečkou dětí, jimž byly lámány charaktery a v nichž bylo potlačováno lidské cítění. Děti podvědomě protestovaly, a současně krutost doby akceptovaly. Vídali jsme plakáty s copatou pionýrkou a kudrnatým hošíkem, kteří rozhořčeně požadovali : AŤ ZHYNOU! Byla tím míněna Slánského banda, o jejíchž zločinech sice nikdo nic konkrétního nevěděl, ale pro kterou celý národ hystericky požadoval ty nejpřísnější tresty. Dobro se pokládalo za slabost, soucit a lidskost za souhlas se zločinem. Křesťanství bylo zavrhováno, protože hlásalo lásku. "My nepotřebujeme lásku, my potřebujeme nenávist!" Ta správná třídní nenávist byla cit vysoce ceněný. Věděli jsme, že je nám mrzačena duše a lámán charakter, a současně jsme to mrzačení přijali, krutost nám nebyla proti mysli. Oslavovali jsme Pavlíka Morozova, který udal své rodiče. Dětské duše  chtějí vytrestat toho, kdo je mrzačí. Ale umějí se mstít jen tam, kde to jde, kde tuší slabost. Mstili jsme se tam, kde proti nám stál stejný ubožák, stejně zneužitý a bezmocný, snad ještě bezbrannější. Stál proti nám a čelil neproniknutelné baště našeho odmítnutí, tvrdé a chladné jak žula. Stál před lavicemi, vysoký, trochu nahrbený, s pohledem upřeným někam do dálky a do minulosti, do krajin Marca Chagalla, do rodné Rusi svého dětství. Do časů dávných a bezpečných, kdy mu nebylo čelit nevinné zlobě a nevědomé krutosti. S  nechápavým úsměvem hleděl do tváří dětí, které podle dosavadních zvyklostí by měly být jasné, veselé a laskavé - které však shledal odmítavě zaťaté do sebeobrany. Tak nějak jsme to zpívali v té písni o rudých šátcích, kde se na slova "kvést" a "hvězd" rýmovalo slovo "pěst". Byla to píseň o velikém štěstí a o veliké nenávisti k těm, kdo by nám to štěstí chtěli brát. Teď ta chvíle přišla, jen jsme tu nenávist neobrátili správným směrem. Modré oči udiveně a polekaně hleděly do vzpurných očí našich, zneužité dětství se střetlo s bezbranným stářím. 
Měl měkký, mírný hlas s nečeskou dikcí, hlas který nikdy neuvykl kantorskému okřikování, který nebyl schopen výhružně se pozvednout, či dokonce rozčíleně zahrozit. Těkal očima po zlobící třídě, aniž by chápal, proč vyvádíme. Jeho postoj vyjadřoval polekaný údiv a rozpaky, svou lámanou češtinou se nás pokoušel přimět k tomu, abychom si vyndali sešity. Té legrace! Dělali jsme, že nerozumíme. "Čtó - ty něpanimáješ? Tětráď! Séšit!" "Séééšit," opakovali jsme, a po dlouhém dohadování, když jsme z tašky vyndali všecko jiné, jen ne sešit, jsme si je nakonec přecijen připravili. Potom nám diktoval cosi o Olze a Taťáně, drápali jsme to do sešitů naschvál s chybama, a pošklebovali jsme se. Neznali jsme Puškinova Oněgina, neměli jsme ponětí o kráse staré ruské literatury. Pohrdaný jazyk nebyl pro nás jazykem klasiků. Všechno učení bylo blbé a ruština byla blbostí největší. "Vy účitě éti stichi" - měli jsme se naučit verše recitovat. Pitvořili jsme se a schválně jsme je pletli. Smutně naslouchal, jak si tropíme šprýmy z toho, co jsme pokládali za další nesmysl z z té hromady nesmyslů, kterými nás škola přecpávala. Dílem jsme veršům nerozuměli a dílem jsme komolili i to, co nám bylo jasné. Bezpochyby zas nějaká bolševická pitomost, just ji nebudem umět - tady si můžem dovolit vzdorovat. Cítili jsme se hrdými vítězi.  
Jméno Vaseckij bylo brzy zapomenuto, protože pan učitel si vysloužil přezdívku "Bukvár". Nikdo nevěděl, kdy a jak vznikla, ale nikdo už ho jinak nejmenoval. Jakoby už žádné jiné jméno neměl, říkali mu tak ve všech třídách, a byla známá i mezi učiteli. Bukvár k němu patřilo navždy a neodmyslitelně.
Týrat Bukvára patřilo k dobrému tónu. Jednak proto, že učí ruštinu, tím byl boj proti němu jaksi posvěcen. Potom že je vůbec kantor, ale hlavně proto, že si to nechá líbit. Je-li někdo blbý, je to přímo naše svatá povinnost, vyvádět mu co můžem nejhoršího. Boj proti němu byl  v našich očích tak trochu bojem proti režimu, o to lákavějším, že byl bez nebezpečí. 

Vymysleli jsme brnkání na špendlíky. Zapíchly se zespoda do lavic, a při hodině se zabrnkalo. Bylo-li špendlíků víc, bylo možno zahrát i náznak melodie. Ostatní učitelé učinili této módě okamžitě přítrž - ne tak Bukvár. V jeho hodinách vykvetlo v takové míře, že nebylo téměř slyšet nic jiného. Znělo ze všech lavic, ve všech tóninách, znělo urputně a vytrvale. Tvrdošíjně se pokoušelo probudit Bukvára z letargie, ale Bukvár jakoby nic nevnímal. "Von je snad hluchej," zlobili jsme se a brnkali o to houževnatěji. Ty děláš že neslyšíš ? Počkej, přitvrdíme. Brnkáme o stošest. Bukvárovy bezradné oči těkaly třídou, která zvučela mnohohlasými akordy i disharmoniemi. Tak co? Ono ti to nestačí? Bukvár nic, jen svým mírným hlasem vybízel, abychom vyňáli tětrádi i pisáli... Brnkali jsme houževnatěji a usilovněji, až se zvuky slily v jediný divoký všepřehlušující chorál. Ale Bukvár byl kdesi jinde, jeho teskné oči hleděly do jiných prostor a časů, tam kde není zlých dětí, kde krávy s mírnýma očima plují po nebi, do staré Rusi Marca Chagalla, kde zůstal zaklet jeho dávný šťastnější život. A potom s nechápavým úsměvem pronesl plaše : "Ribjata, što vy dělajetě?" Nic víc, ale tehdy jsme pochopili, že nic nezmůžem a ničeho nedosáhnem. Snad ještě pár vytrvalců se snažilo zachovat si tvář, ale brzy jsme viděli, že brnkání se minulo s účinkem. Uznali jsme porážku.

Ale brzy jsme vyymysleli novou legraci : kdo udělá Bukvárovi na záda plnicím perem víc kaněk. Levná pera těch dob se vyznačovala tím, že buď vůbec nepsala, nebo naopak přespříliš tekla : tehdy se přebytek inkoustu řešil ocáknutím. Pakliže člověk patřičně švihnul rukou, podařila se mu pěkná "mléčná dráha". Bylo možné učinit ji na podlahu, na lavici, nebo spolužákovi do sešitu. Ovšem - nyní bylo hitem udělat ji Bukvárovi na záda. A tak, když Bukvár kráčel svou váhavou nejistou chůzí mezi lavicemi a na chvíli se zastavil, tehdy mohl ten, k němuž stál zády, pohotově máchnout perem a pokud trochu víc spouštělo, vytvořit na Bukvárových zádech pěknou mléčnou dráhu nebo taky šňůru perel. Pravda, nedělo se to na oblek, zdobili jsme jen Bukvárův tmavý pracovní plášť. Byly tenkrát v módě inkousty různých barev, už nebyl jen černý nebo modrý a pro učitele červený, mohli jsme si koupit i zelený a fialový, ty se potom mohly míchat a soutěžilo se, kdo si naplní pero nejoriginálnějším odstínem. Takže pásy kaněk na Bukvárově plášti hrály všemi barvami a křižovaly se po celé ploše zad jako abstraktní malba. 

Nemůžeme-li učinit atentát na Stalina a ani náznakem plivnout po jeho nohsledu Gottwaldovi, můžeme docela dobře potýrat jednoho ubohého Rusa. Provést něco Bukvárovi nebylo možná tak docela hrdinským činem, to jsme jaksi sami vycítili, ale byl to veselý kousek, o to legračnější, že jím byl tak trošku přeneseně ponížen i nenáviděný režim. 

Nešťastný Bukvár nenalezl pochopení a sympatie ani mezi členy učitelského sboru. I zde se mu dostávalo jen pohrdavého přezírání. Když naše vyvádění v jeho hodinách přesáhlo meze a kravál pronikal ze třídy na chodbu, stávalo se, že ho zaslechl kdosi z pedagogů, jdoucích náhodou kolem. Nahlédl do třídy, a když spatřil Bukvára, mávl rukou a zas dveře zavřel. Jednou ale šla kolem sama Vernerka a tehdy vešla do třídy, aby nás zpacifikovala. Změřila Bukvára pohrdavým pohledem, i pro ni to byl hlupák, který nemá autoritu a neumí si udržet kázeň. Výhružně zablýskala brýlemi, čímž zpražila nejdřív nás, ale pohled chladných čoček pravil, že  ani tohoto učitele si nelze vážit. Naše řádění je samozřejmě nepřípustné a ona vyvodí důsledky, ale propříště by si měl pan učitel Vaseckij (ani soudruh to pro ni nebyl) udržet mezi žactvem kázeň sám. Na znamení nesouhlasu se její koutky úst neznatelně stáhly v sotva postřehnutelném úsměšku a její tvář bez očí výmluvně dávala najevo, že tato figurka pro ni není učitelem, byť by učila svatou ruštinu. Děti si vychováme, ty budem ohýbat i lámat po libosti, ale tohoto člověka, snad dokonce emigranta, v socialistického pedagoga už převychováme stěží. Ještě trochu nám vyčinila, ještě udělila vážné napomenutí, naposledy blýskla čočkami a důstojně odplula. Boží člověk Bukvár nad jejím zdrcujícím odsouzením jen nešťastně mrkal polekanýma očima, a my děti jsme začaly naťukávat nanovo.

Bukvár se nikdy nerozčílil, nikdy nezvýšil hlas, nikdy ho nic nevyburcovalo. Dlel kdesi příliš daleko, než aby k němu mohlo doléhat brnkání na špendlíky nebo pohrdání soudružky ředitelky. Snad příliš mnoho prožil, než aby mu svět mohl ještě nějak ublížit. Možná při stalinských čistkách někoho ztratil - nebylo prý rodiny, které by se vyhnuly. Dlel myslí v    
dobách minulých, kdy byly hrůzy revoluce ještě budoucností, a v místech dalekých, kdesi na staré Rusi, kde není místa pro bezcitnost Gottwaldovy mládeže ani pro ocelovou uvědomělost býskavých čoček. Jeho mysl jako by nebyla s to skloubit a rozuzlit všechny životní peripetie, které ho dostrkaly až do socialistického Československa a smýkly jím na pranýř školního stupínku.  

Na konci třetího ročníku (dnešní osmé třídy) se tenkrát konaly závěrečné zkoušky, malá Fi. Byly brány velmi vážně, dělaly se z češtiny, matematiky a ruštiny. Dostavili jsme se na ně v parádních šatech, nabiflovaní, u katedry seděla komise, Vernerka přísně blýskala. I Bukvár měl náznak slavnostního oblečení. Volali nás podle abecedy, tento rok měli pro každého žáka otázky připraveny předem. Při ústní zkoušce z ruštiny položil kdosi z komise Kallistovi doplňující otázku. Zdali ví, v kterých případech se píše na konci podstatných jmen měkký znak. Uměl vše dobře a jako příklad slova končícího na "R" uvedl "bukvár". Účinek byl zdrcující. Celá třída zaburácela mohutným řevem. Řvala smíchy, ne a ne přestat. Decentně se usmáli i členové komise, ani Vernerce to nedalo a uchichtla se. Jen jeden člověk se nesmál, jeho modré oči vyplašeně mrkaly, tvář se rozpačitě pokoušela o úsměv a mysl se marně pokoušela pochopit důvod našeho veselí. Nebo snad tušil? Ještě dlouho jsme si pak o té srandě povídali a taky o tom, jak ten blbec nic nechápal. Nebo chápal?

A byl tu konec školního roku. Náhle bylo všude plno dojetí, najednou se nám zdála být lidštější i ta Vernerka. Poslední den školy jsme si přišli pro vysvědčení a děti ze Hřebenek přinesly náruče květin ze zahrad. Společně jsme z s holkama nich vyráběly kytice a rozhodovaly, která komu připadne. Nejhezčí byla pro Kráťu, naši nejmilejší učitelku, ale i Vernerce a Šindlerce jsme připravily důstojnou. Jen aby někoho nenapadlo dávat kytku Bukvárovi. V tom jsme byli zajedno : tomu blbci ne. Ať ví, co si o něm všichni myslíme. 
Ale objevilo se tu pár kytek povadlých a polámaných, a tu nás napadlo : vyrobíme hodně ošklivou kytici a donesem ji Bukvárovi, to bude fór! Uvily jsme pugét z odpadu a nežádoucích zbytků, dozdobily jsme ho trávou - a teď, která z nás s ním za Bukvárem půjde? Přihlásily jsme se dvě, vzaly jsme potupnou kytici a šly jsme Bukvára hledat. Možná jsem v koutku duše cítila nepatřičnost tohoto počinu, možná i něco jako soucit - ale za nic bych tyto city nedala před holkama najevo. Chtěla jsem být vždycky papežštější než papež a pakliže blbli ti kolem mne, já jsem musela blbnout na kvadrát. To bude taškařice, mysleli všichni, a já jsem se snažila myslet si to o to víc. Bukvára jsme našly ve sborovně, seděl tam v koutě, všichni učitelé drželi náruče květin, jen Bukvár nic. Seděl tam se svým smutným klaunským úsměvem - a najednou vyskočil radostí! I jemu se nese kytka. Celý se rozzářil. S hraným dojetím jsme mu předávaly kytici - snad není tak hrozná, zadoufala jsem náhle - a pokusila jsem se zatvářit vážně a slavnostně, najednou mi to bylo líto. Zdena, která šla se mnou, tak trochu po straně vyprskla smíchem, ale mně se najednou zdálo, že to vůbec žádná sranda není. Bukvár byl dojat, pronesl česko-ruské poděkování, ať to vyřídíme všem málčikům i ďévočkám jakou má radost, a po tvářích mu tekly slzy. Je tohleto opravdu ta správná legrace? Vskutku se nasmějeme, až budem všem vyprávět, jak Bukvár brečel? 

Až dlouho po letech mi docházelo, kdo Bukvár byl a jací jsme byli my. Byli jsme krutí, protože jsme SMĚLI. Jakmile zločin přestane být označován zločinem, stane se přijatelným pro mnohé "hodné" lidi. Byla Vernerka zlá, když schvalovala popravy nevinných lidí? Byli zlí ti, kdo slepě uvěřili ideologii? Kdo tu byl vlastně zlý? 

Mockrát jsem potom v životě Bukvára odprosila. Možná nás marně učil Evžena Oněgina, zato nás naučil, kterak být hrdý a důstojný i v ponížení. Možná nám dal ze všech učitelů nejvíc.

1952
Ivanka dostala infekční žloutenku, odstěhovali ji k babičce do pokoje, aby byla tak trochu izolovaná od rodiny. Já jsem byla v karanténě, to bylo skvělé. nesměla jsem do školy a nic mi nebylo. Nesměla jsem taky ovšem do biografu. Doma jsme si myli ruce v desinfekci, k Ivaně jsme nesměli. "Nechoď k Ivance, dostal bys žloutenku," nabádala máma Evženka. "Nedostal, vona mi jí nedá." Občas jsem přecijen šla tajně do biografu, snažila jsem se aby mě tam nikdo známý neviděl a ani rodiče to nemuseli vědět. Evženek sice hlásal, že "Dóda šla do biohrachu," ale prošlo to. Občas mi telefonovala Liduška Buriánková, aby mi řekla, kam až došli ve škole, a tak jsem si občas trochu četla v učebnicích. Pak jsem dostala žloutenku i já. Naši se rozhodli dát mě do nemocnice. Máma mě odvezla do dětské infekční nemocnice v Bubenči. Vzpomínám si na to blaho, které jsem tam náhle pocítila. Najednou budu někde sama, budu mít možnost dýchat si po svém, nebudu pod tím vševidoucím máminým okem. "Jak tu budu dlouho?" " Asi měsíc," říkala máma, a doufala, že mne to nerozteskní. "Možná šest neděl, ale to vydržíš," utěšovala mne. Šest neděl! Byla jsem šťastná. Dovolili mi vykoupat se v nevídaně krásné koupelně, celé kachlíkové, s bazénkem zapuštěným do podlahy, sestupovalo se tam po schůdkách. Večer jsem vyhlížela zamřížovaným oknem, blaženě jsem se rozhlížela po pokoji, tak tady budu šest neděl. Šest neděl svobody. Sice jsem se trochu bála sester, jednou mě jedna načapala jak se modlím (měla jsem strach, že mi vynadají - jedna sestra řekla, abych si nechávala svoje nádobí, a jiná sestra mi ho odnesla - z toho koukal průšvih, tak jsem se modlila a sestra na mne udiveně vyjela, co že to dělám), ale hlavu mi neutrhla. Taky tu nebylo moc co číst, svoje knížky jsem tu mít nesměla, to bych je tu pak musela nechat. Chodila tu paní s náručí knih, nabízela k půjčení, ale nebylo co si vybrat. Vesměs samé pohádky - na ty už jsem velká. Jedna z knih byla pro dospělé - od Galiny Nikolajevové Žatva. Tu jsem si půjčila, ale byla nudná, o kolektivizaci ruských vesnic, o velké vlastenecké válce a o manželských rozvratech - nenadchlo mě to. Pak jsem si půjčila jednu knížku v ruštině, jmenovala se Nachodka, pokoušela jsem se ji číst a vcelku to šlo, sem tam mi něco uniklo, ale v zásadě jsem rozuměla, jenže to byly příběhy k smrti nudné. Pak ale se mi dostal do ruky román od Štefla - Vrah duší. To za to bylo něco! Byla to detektivka, vystříhaná z novin, kde vycházela na pokračování. Dočetla jsem se tam o duševní chorobě zvané deprese, velice mne to všecko zajímalo. Tehdy jsem ještě netušila, že tu nemoc poznám, a jaké je to peklo. 
Trošku mě štvalo to, že za nejlibějšího ranního spánku vtrhla do pokoje uklízečka, rozsvítila a utírala noční stolky. Jen zhasla a vypadla, už zas nás budila sestra s teploměrama. Pak zas uklízečka přišla vytřít podlahu. To musejí ausgerechnet v šest ráno? A musejí při tom vždycky tak bouchnout dveřma? K jídlu mi dávali pro jistotu jen čaj a suchary, ale to mi nevadilo, jídlo mi bylo stále ještě lhostejné. Byl se mnou na pokoji ještě malý kluk, osmiletý Mirek Zahradníček, vcelku jsme se dobře snášeli. Četla jsem mu nahlas z té ruské knížky, ale ani jeho to nebavilo. Vyráběli jsme spolu kaši ze sucharů máčených v čaji a pokoušeli se ji jíst. Bohužel z mého pobytu těch šest neděl nebylo, jen pár dnů. Neshledali dostatek příznaků a rozhodli se mne propustit. Jednoho dne mne polila hrůza : slyšela jsem odněkud mámin křik. Snad tu není? Bohužel byla, telefonovali jí, aby si pro mne přijela. Právě se hádala s primářkou. Ta tvrdila, že mi nic není, kdežto máma měla jasné důkazy, že jsem nemocná. "Jak to, že jí propouštíte, má přeci žloutenku!" "Ale není žlutá."  "Žlutá bejt nemusí, rozhodující je urobilinogen!" "No ten může bejt taky při pneumónii," říkala primářka. "Tak vy mně eště budete tvrdit, že má pneumónii!" - máma byla spravedlivě rozhořčena."Tak mi teda řekněte, co jí je!" "To nevíme, ale žlutá není." 
Nevím, kdo měl pravdu a co mi vlastně bylo, ale z nemocnice mne k mojí žalosti propustili. Idyla skončila. Ještě před odchodem jsem se zase směla vykoupat v té pohádkové koupelně s bazénkem.
Jsem zase doma, musím ležet, nikdo neví co mi je, do školy nesmím. Liduška Buriánková mi nosí učení, abych mnoho nezameškala. Tuhle prý se Vernerka při občanské nauce ptala, co víme o procesu! Polekalo mne to. Tu otázku bych nerada dostala, o procesu nevím nic. Sice jsou ho plné noviny a v rádiu se nemluví o ničem jiném - ale za co vlastně Slánského soudí, to netuším. Večer v posteli přemýšlím, co bych odpověděla. Že byl Slánský zrádce - ale koho a jak zradil a co vlastně konkrétně udělal? Znám mnoho vtipů, které kolují mezi lidmi, prý ho soudí za to, že vypíchl Žižkovi oko a zavinil Bílou Horu, v Dikobrazu jsou spousty nechutných karikatur - třeba ta s názvem "Tak chtěl viset" - jeho portrét visí mezi obrazem Hitlera a Franka. Ale co udělal doopravdy? Až po letech jsem se dozvěděla, že o Slánského proviněních věděli tehdy všichni totéž co já - totiž nic. Nebyl o nic větší zrádce než kdokoliv jiný z papalášů, ani o nic menší gauner, jen prostě Stalin nařídil Gottwaldovi, že musí rozpoutat teror, navodit atmosféru strachu a sem tam někoho popravit.  

1952
Teta Inka platí sbormistra Venhodu s tím, že bude učit děti z bandy zpívat. Měla představu, že z nás vytvoří jakési hudební těleso a budem pak vystupovat na veřejnosti. Každou sobotu jsme se za účelem výuky scházeli na Jungmannově náměstí u Joachimů. Naši rodiče se hned sesedli kolem stolu, notoricky zavaleného vrstvou knih, popíjeli kafe a radostně se bavili. "Chovej se přirozeně, buď veselá a divoká, ať se dětem líbíš," nabádala mne máma s předtuchou, že divoká nebudu a nikomu se líbit taky nebudu. Pak se rozzářila, vplula mezi svoji milovanou bandu a oddala se smíchu a zábavě. Děti mezitím řádily. Slušelo se být divoký, nespoutaný a bujný. Teta Inka se občas rozčílila, ale to patřilo k věci. Ti kdo by jen tiše seděli a byli hodní, byli by velmi pohrdaní. Seděli jsme na klavíru, všechny děti - Jordánek, Olinka a Otánek ze Zbraslavi, my s Ivankou. Dívali jsme se z okna a sledovali jsme, kdo přichází na hodinu zpěvu. "To piáno se pod náma proboří," mínila Ivana. "To nevadí," Jordán měl hned řešení : "Pan učitel bude hrát na housle. Chcete je vidět? Pojďte vedle do pokoje!" Hned nás odtáhl do podobiznového pokoje, kde pod pohovkou byly dvoje. Vždycky jsem toužila zkusit hrát na housle - teď jsem měla příležitost. Ale jen jsem jedny vyndala z futrálu a zkoušela vyluzovat tóny, Jordán mi je vytrhl a volal: "Jsem virtuos na basu!" Opřel je o zem a hrál velmi důrazně. Přilítla teta Inka : "Propána, dědečkovy housle! Hned je nechte! Neumíte nic než zlobit!" 
Dostavila se vážná Helenka Wenigová, veselá Alexička Dostálová, Jana Stefanová, přišel pan sbormistr Venhoda se svými dceruškami, výuka mohla začít. Ukázalo se, že jediný kdo tu umí zpívat jsou hočičky pana Venhody. Ostatní děti se snažily, ale výsledek byl pochybný. Stáli jsme kolem klavíru, učili se trochu o tom co je rytmus, jak se má dýchat, něco málo teorie, ale spíš jsme se pokoušeli o zpěv. Na repertoáru byly dětské písně od Křičky, taky nějaká starší třeba od Hašlera, bavilo nás to. Trochu jsem se pokoušela odbourat svůj strašný stud - a vida, zpěv mi docela šel, dokonce jsem byla  pochválená. Nejhůř šlo zpívání Alexandře - asi proto že její táta strýc Jura je takový nadšený muzikant.
Výuka pokračovala, scházeli jsme se každou sobotu. Po nějaké době se ptala teta Inka pana Venhody, co bude dál - kdy už budem zpívat na veřejnosti? Měla v plánu, že bychom mohli vystupovat v nějakém kostele. Pan Venhoda jen sprásknul ruce a zděsil se : "Cože? Na veřejnosti?" 
Venhodovi tenkrát měli čtyři děti (tuším, že pak přibyly ještě další) - Mařenku, Markétku (ta potom se mnou chodila na Umprumku), Vašíka a Lidunku. Jednou byli u nás na návštěvě, Lidunka byla asi roční, předváděla svoje parádní číslo : "... ukaž jak spinká loupežníček?" - zlý obličej, dolní zuby vyceněné, oči děsivě přimhouřené, "...a jak se loupežníček probudí?" - výhružná grimasa, oči se vytřeští a vše se zakončí krvelačným šklebem. Sklidila veliký potlesk. 
Paní Venhodová byla občas utrápená z množství dětí a z veselého, starosti si nikterak nepřipouštějícího manžela. Jednou, když prala v neckách a prádla neubývalo, zdálo se jí že už nemůže dál a rozplakala se. Pan Venhoda si věděl rady. "Notak si to tak neber, nech toho praní, ukaž, vyhodíme to, tady máš pětistovku a jdi si koupit  nový." A nelenil a hodil všechno prádlo do popelnice. Paní Venhodová jen povzdychla, počkala až se manžel nebude dívat, prádlo zase vyndala z popelnice a potají vyprala. A měla pět stovek.
U Venhodů bydlel jako podnájemník mladý začínající malíř Boštík. Prý dělal tenkrát takové divné panáky - paní Venhodová jim říkala Boštíkovi nebožtíci.( Pan Venhoda se stal slavným sbormistrem  Madrigalistů, Boštík je jedním z našich nejlepších malířů.)

Když hodina zpěvu  skončila, banda ještě seděla kolem stolu, popíjela dál kafe, a děti řádily. Jordán nás odvedl do mansardy, organizoval divoké hry, všichni se radostně zapojili, jen já jsem plaše a užasle zírala na tu smečku z řetězu puštěnou. Teta Inka co chvíli rozčíleně přiběhla, co zas vyvádíme - ale v podstatě se jaksi počítalo s tím, že nic jiného než vyvádět neumíme. Slušelo se být po mušketýrsku nespoutaný a hlavně ne žádný vzorňák a šprt. Jordán právě rozebíral sbírku historických zbraní a každého zájemce obdařil kordem, šavlí či bambitkou. Kdo si chtěl zkusit něco zajímavého, dostal na hlavu odpruženou přílbu a Jordán předvedl svoje parádní číslo: vzal do ruky těžkou mušketu nebo jiný pádný předmět a vší silou uštědřil obrněné hlavě pekelnou ránu. Nositel helmy se jen usmál a potvrdil, že vůbec nic necejtil, jen že to tak mírně zabrnělo. "Ještě mně to udělej," žadonili ostatní, ale Jordán už neměl čas, šikoval křižáckou výpravu do kuchyně. "Vemte zbraně a jdeme!" Sešli jsme o patro níž a vpadli do kuchyně, veliké a stále svědčící o dávném bohatství velkého domu, kde služebná Gustýnka připravovala hostům občerstvení a vařila kávu. Smečka divých ozbrojenců povykovala, že obsazuje svoji kolonii. Gustýnku zajali jakožto královnu cizí barbarské země a vřeštěli, ať podepíše kapitulaci. Křísly o sebe pohledy Václava, panského synka sladké Francie, a Gustýnky, krásné hrdé ženy z lidu. Ta se nenechala přivést z míry a hru nezkazila, podepsala kapitulaci a ke svému jménu připsala několik titulů, koruna jí z hlavy nespadla a nazvala se královnou poraženou, ale nepokořenou. Pak nás přišli z kuchyně vyhodit, ať Gustýnku neotravujem a necháme ji dovařit to kafe. Strýc Jirka se mračil a zlobil : "To si neumíte hrát tiše?" Ale vcelku byla banda velmi hrdá na své nebojácné a k světu se mající děti. Jen ať řádí, však se nic neděje. Že se sem tam děje? Gustýnka přiběhne, zamete, utře, zlikviduje následky, od toho tu je. Že se sem tam něco zničí? Však nezchudnem. Smečka se zas vrátila do mansardy. Teď mají Václav a Jordán v rukou šavle a pustili do seče. Není to šerm po mušketýrsku, je to divoké klání a sekání hlava nehlava. S úzkostí přihlížím potyčce, všichni kolem tleskají a povzbuzují. Václav s Jordánem se mlátí udatně, nešetří bojovnými výkřiky a vtipnými bonmoty. Náhle diváci s úžasem a rozkoší oznamují : "Václave, teče ti krev!" Vskutku, Václav má na předloktí sečnou ránu, je to přímo skvělé, Václav je hrdina. Svým zraněním je nadšen nejvíc ze všech, ránu si elegantně ovazuje šátkem a je velmi pyšný. 
Sešli jsme zas řádit dolů a mne konečně  napadlo taky se odvázat. S neartikulovaným křikem a bujarou smělostí  vlítnu do jednoho z pokojů, prudce se rozbíhám a vyskočím na okraj pianina, na kterém stojí sloupkové hodiny. Pianino se naklonilo, hodiny se rozkymácely a padají. Sklouzla jsem na zem právě včas, abych je chytla do náruče. V té chvíli vstoupil do místnosti strýc Jirka a teď už se rozčílil doopravdy : "Dorličko, teď už je toho ale vážně dost!" Dal hodiny zpátky na místo a já jsem se zahanbeně odplížila do svého ústraní, cítíc na bedrech vinu všeho světa. Pak strýc vynadal ještě i ostatním dětem, což byl při jeho mírné a snášenlivé povaze úctyhodný výkon, a smečka na několik povinných minut utichla. Ale zlomen nebyl nikdo, snad až na mne. Po chvíli se zas Fénix zvedal z popela a tartas tu byl nanovo.     
Někdy teta Inka bědovala, že ten Jordán ji jen zlobí a vymejšlí, co by provedl. Zpočátku vždycky jeho vyvádění zálibně sledovala a obdivovala, a po chvíli mu vynadala. Tak to potom zůstalo napořád. Po smrti strýčka Jirky žili spolu v rozporuplné symbióze, kdy se velmi milovali a současně nesnášeli a neustále hádali. Dokud byl Jordán malý, cítila teta Inka jakousi povinnost neustále se rozčilovat - snad aby stavěla na odiv svou přísnost a zodpovědnost, snad že vskutku pociťovala závažnost svého mateřského poslání. Jakoby správná výchova spočívala v neustálém pohoršování se a dopalování se. A Jordán jen zlobil a zlobil, vymýšlel lumpárny, dělal nesmysly, a nebo jen existoval - už i to bylo jaksi podezřelé. Snad ani nebylo jeho konání tím pravým zlobením, bylo to jen neustálé tahání za ony pomyslné nitky, kterými se uváděla matka do pohybu, jakási hravost, opětovné  ověřování si zákona, že po blbnutí přichází matčino kárání. Oba se časem ve svých rolích secvičili jak dokonale sehrané duo, zbytečně nevybočovali, nekomplikovali si splavnost žádnou inovací, nenarušovali hladký chod zajetých zvyků nějakým přemýšlením, zda by to nešlo jinak. Měli svůj osvědčený scénář: já bych se nerozčilovala kdybys nezlobil - já bych nezlobil kdyby ses nesmyslně nerozčilovala.    
Jordánova pozdější emigrace nebyl útěk před režimem, ale před matkou. Sám se o ní vyjadřoval v tom smyslu, že vyskočil z klokaního vaku. Proč se pak vrátil, vlastně nevím. Odešel do Francie, země svého srdce, a vrátil se velmi rozčarován - snad že mu Francouzi příliš dávali najevo, co si myslí o zaostalých příslušnících nějakého nižšího národa, navíc komunistického. Taky se šuškalo něco o nějakých malérech, ale konkrétního nevím nic, jen to že když se vrátil, nemohl Francouzům přijít na jméno. Měl prý ve Francii nějakou bouračku a zle se potloukla jeho spolujezdkyně. Jordán nikdy nejezdil opatrně, ani na kole, liboval si v riskování, jakoby se chtěl podvědomě nějak zničit, snad se neměl rád.
U Votočků i u Joachimů byla odedávna středem obdivu Francie, země kapitalistická a země mušketýrů. Mušketýři byli středem úcty stejně tak. Teta Inka dala jednou malému Jordánkovi zhotovit malou mušketýrskou uniformu, se vším všudy - se škorněmi, kloboukem, i s kordíkem. Nevím, k čemu ten drahý špás byl - snad proto, aby mohla být pořízena série exkluzivních fotografií. Jinak, pokud vím, ji nenosil. Ale mušketýry Jordán žil a jimi se cítil být. S Václavem Krutou si v této zálibě notovali. Václav byl Jordánův idol -  hoch chytrý, sebevědomý, napůl Francouz, co chtít víc. Petr Piťha si z Jordána se svojí suchou ironií utahoval: "Genialita se měří na Václavy. Jeden Václav je ovšem jednotka příliš objemná, bylo by nesnadné ji v praxi užívati, zavedeme proto jako jednotku desetinu Václava..." a jindy: "... ten že měl setinu Václava? To mohl být zajímavý člověk!" 
Taky se někdy stalo, že jsme se po hodině zpěvu my děti sesedly do kruhu a někdo četl nahlas. Četli jsme Arbesova Romaneta - Newtonův mozek, velice nás bavil, jeho romantická atmosféra na nás velmi zapůsobila. 
Školní rok uběhl, dnes bylo poslední sobotní zpívání, příští hodina bude zas až po prázdninách. Po lekci ještě rodiče poseděli, my děti jsme šly dovádět do mansardy a na půdu. Olinka vymyslela, že my, bandovní děti, bychom měly založit druhou bandu. Jordán vymyslel že klubovnu bychom mohli mít na půdě. Vedl nás přes skladiště harampádí a starého nábytku, překračovali jsme trámy a prolézali otvory v prkenných stěnách, pak jsme museli vylézt po viklavém dřevěném žebříku kterému chyběly dvě příčky zrovna vedle sebe, až jsme tajnýma dvířkama prolezli do malé dřevěné komůrky těsně pod střechou. Světlo sem pronikalo škvírama mezi prejzy. Bylo tam několik židliček a bedýnek, sesedli jsme se do kruhu a držíce se za ruce, slavnostně jsme založili druhou bandu. Olinka, Otánek, Jordánek, Alexička, Jana Stefanová, Helenka Wenigová, Ivanka a já. Zavázali jsme se k přísné mlčenlivosti, bude to naše velké tajemství. Ale časem, když se nám někdo zalíbí, můžem ho přibrat. Samozřejmě Evženka a Táničku, až trochu vyrostou. "A co kluci Muchovi?" napadlo mne. "Ty ne," usoudila Olinka, " s těma není zábava, ti přijdou na návštěvu, půjčí si knížku a pak si celou dobu jenom čtou." To byla pravda, u nás to dělali taky, ale mně to nevadilo. Pak jsme si povídali, a abychom trochu stvrdili tajnost našeho spolku, vyprávěli jsme si velmi protistátní anekdoty, za jaké se zavírá. Taky jsme začali dělat velké plány, jak si klubovnu zařídíme, Jordán slíbil, že sem nastěhuje stůl. Ivanka navrhla kamna - ale to bylo zamítnuto - jednu stěnu tu tvoří komín, a od toho bude v zimě tepla dost. Alexička slíbila přinést ubrus na stůl, popřípadě i lampion, Olinka vázičku, Jana petrolejovou lampu. Všechno budem muset doma tajně ukrást, aby se nic nevyzradilo. "Budu doma čuchat po petroleji," slíbila Jana a vzbudila všeobecné veselí. Dlouho jsme se předháněli v nápadech a vylepšování stávajících plánů, jak si to tu zařídíme. Hned po prázdninách na tom začnem pracovat.     
Ale byla to první a taky poslední schůzka druhé bandy, k dalšímu dění už nedošlo. Vlastně nás mnoho nepojilo - jen přátelství našich rodičů, ale my už jsme byli jinde.

Jednou pořádala mamča pro všechny děti z bandy loutkové divadlo. Představení bylo pojato velkolepě, sehráno bylo na profesionální úrovni. K němu se podávalo vynikající občerstvení, 
chlebíčky na dlouhých bílých podnosech, ty podnosy se mi velmi líbily. Gustýnka roznášela limonádu s ledem. Sešlo se mnoho dětí a vesměs dělaly čest dětem z bandy - chovaly se nespoutaně, bujně a nezakřiknutě, jak se sluší na elitu. O přestávkách mezi jednotlivými dějstvími bavil všechny Jordánek. Měl  přednášky na různá témata, jeho slovník byl hoden dospělého vzdělaného člověka a jeho projevy myslím upoutaly obecenstvo víc než divadlo. Neodpustil si vtípky ani během představení, po divadle už se svému klaunství oddal zcela, postavil se na židli a uspořádal přednášku o chovu andulek. Sklízel smích, obdiv, potlesk, a od tety Inky pohlavky prokládané obdivnými úsměvy. Po představení byla soutěž - kašpárek dával hádanky. Nejvíc jich uhodli Václav a Alexandra, výsledek byl jaksi nerozhodný, takže o ceně, určené výherci, měl rozhodnout los. Cenou byla knížka o lidových hračkách od Vejrychové - Solarové, a zírali jsme na ni všichni s toužebným obdivem. "Kdybych tak vyhrála," šeptala Alexandra, a za velikého napětí se losovalo. Vyhrál Václav. Slavnostně mu byla cena předána a mělo mu být blahopřáno - leč Václav, jsa si dobře vědom jak se má chovat mušketýr, se velkomyslně ceny vzdal ve prospěch Alexandry. Sklidil potlesk a uznání. 
Pokoj byl hustý atmosférou hrdosti, že my - lepší lidé - máme i lepší děti, a ani komunisti na tom nic nezmění. Pokoušela jsem se tvářit jako to lepší dítě, ale někde vespod jsem se bouřila a pociťovala jsem zlost na tu pýchu a nadutost. Máma mě i Ivanu opět sledovala se strachem, zda patřičně zapadáme mezi lepší společnost a přemáhala svůj stud a nevůli, že její děti nejsou tak okouzlující, zářivé, radostné, dovádivé, bystré a divoké. Její děti se kaboní, nezískávají ničí sympatie, sedí tupě v koutě a mlčí. Tolik by si přála, aby banda ocenila její děti! 

1952
Když táta s mámou nejsou doma, chodívá k nám teta Mářa, aby na nás dohlídla. Hlavně na Evženka. Jednou ho večer dávala spát, nechtěl, brečel že jsme mu nedovolily utírat příbory, v postýlce naříkal, že ho kouše bacil do čela. "Bacil nekouše," chlácholila ho teta."Jo ne, ten i kůži prokousne," oponoval. Jindy se srdcelomně rozplakal, že je mu líto toho kapra, co jsme ho zabili o Vánocích. Snažila jsem se ho utišit, ale vzlykal stále dál. "On by byl třeba ještě dlouho žil - a my jsme ho zabili!" Najednou mi to taky přišlo líto, div jsem se sama nerozbrečela. Jakým právem zabíjíme zvířata, chudák kapr za nic nemohl a nikomu neškodil, chtěl si jen klidně žít. Přepadla mě stejná lítost, jako kdysi, když mi Květa zpívávala ty smutné písničky, o kačeně divoké a o holoubkovi, který spadl s pícky. Snažila jsem se Evženkovi vysvětlit, že mladí kapři se nezabíjejí, jenom ti co už by stejně brzy umřeli. 

1952
Blížil se konec školního roku a v Parku kultury a oddechu Julia Fučíka neboli v "fučíkárně" se měl konat radostný den pionýrů. Sjížděli se do Prahy pionýři i odjinud, měli být ubytováni v rodinách. Máma, aby nám udělala radost, přihlásila naši rodinu, že nějaké dítě ubytujem. Šly jsme tedy s Ivanou ke smíchovské radnici vybrat nějakou nocležnici. Doprovázely nás Jana Tesařová s pejskem Valdynkou, Marcela Havlíková, Stáňa Mlčochová, Věra Blažková. Velice nás tato role bavila a plánovaly jsme, jakou vybereme. "Šikovnou - aby uměla mejt nádobí," radila Jana. "Ne moc velkou, aby se vám vešla do postele," mínila Stáňa. "No když nevejde, tak jí ukroutíte nohy," mávla rukou Marcela. Před radnicí stály děti, vystavené jak otroci na trhu, zájemci je okukovali a vybírali. Nám se zalíbila jedna skromná nenápadná dívenka, stojící opodál všech shonů a zmatků, o kterou jaksi nikdo nejevil zájem. Na dotaz, jestli by s námi šla, šťastně přikývla. Bez problémů ji s námi pustili, s tím že ji máme ráno zase přivézt. Nikdo se celkem nezajímal a nestaral o to, s kým odchází a kam. S nadšením jsme ji vedly k nám domů, ukazovaly jí Prahu, předháněly jsme se v pozornostech. Představila se nám jako Anna Kubecová ze Zbraslavic u Kutné Hory, byla trochu vylekaná, jinak velmi zdvořilá a dobře vychovaná. Doma jsme seděli s Aničkou na verandě, byl krásný letní večer, pouštěli jsme jí gramofon. Hurvínka, Voskovce a Wericha. Zdalipak se jí v Praze líbí? Ráno jsme ji odvedly zase ke smíchovské radnici. Dala nám svoji adresu a nějaký čas jsem si s ní dopisovala.   
Odpoledne jsme šly s Marcelou na radostný den taky. Všude byly spousty atrakcí, tu na pódiu zpívali mládežníci s harmonikou pokrokové písně, tu zas závodili vzpěrači, onde byly předváděny humorné scénky s rovněž budovatelským zaměřením. Někde se děti směly zůčastnit všelijakých výcviků, třeba se mohly soukat po šikmém laně do koruny stromu a pak zas sjet dolů, upoutány na karabině. Jinde soutěžily ve střelbě z malorážky, u terčů byly malůvky o tom, že každá trefa do cíle je rána válečným štváčům a ti štváči tam byli názornou karikaturou vyvedeni, celí zoufalí z naší uvědomělé a na válku dobře připravené mládeže.  Atrakce vesměs obsluhovali vojáci a dospívající holky po nich pokukovaly, zda jsou hezcí a zda bude přínosné s nimi koketovat. Pionýři z celých Čech si užívali kolotočů, šplhali po laně, stříleli na imperialisty, kupovali si cukrovou vatu a pendrek, nikomu nebylo zatěžko se veselit. Tak trochu jsme s Marcelou vnímaly nátlak propagandy a trochu nám nebylo proti mysli se radovat. A tajně pokukovat po vojácích.

K jedněm Vánocům, tuším že v roce 1951, koupili rodiče gramofon. Ne sice ten moderní, elektrický, jaký mají teď lepší lidé, jen takový na kliku, což byla hanba, ale na štěstí ne ten úplně hrozný s troubou, tak to zas taková strašná hanba nebyla. Když přišly spolužačky na návštěvu, pouštěla jsem jim desky a styděla jsem se, že  nemáme elektrický a že musím natahovat péro klikou, ale jinak jsem se gramofonem i deskama pyšnila. Ke gramofonu pořídili i hodně desek - několik árií z Prodané nevěsty, a hlavně spoustu písní Voskovce a Wericha. Ti se pak stali se co do písní největší mojí láskou. Voskovec se mi velmi zalíbil ve filmu Peníze nebo život, chodila jsem na ten film tak často jak se dalo, časem jsem ho uměla nazpaměť a mohla bych ho vyprávět celý scénu po scéně. I ostatní  filmy V+W  mě nadchly, ale později jsem musela uznat, že nejsou nic moc. Zato jejich písničky nikdy nezestárly, mám je ráda dodnes. Je v nich mládí mých rodičů, kteří do Osvobozeného divadla chodívali, je v nich i mládí moje, já už jsem znala jen ty gramofonové desky. Potom po dlouhá léta byli Voskovec a Werich na indexu. Měli jsme i několik desek se Spejblem a Hurvínkem, ty mi také připadaly skvělé, brzy jsem je uměla  nazpaměť. Teta Inka Spejbla a Hurvínka neměla ráda, a tak ty desky máma před ní schovávala. Dneska dávám tetě za pravdu, taky nemám Spejbla a Hurvínka ráda, loutky shledávám ošklivými a vadí mi nejednotná stylizace. Navíc býval v té době jejich humor lehce lidový až pokleslý, hověl spíše dospělým. Spejbl měl slečny a Hurvínek si z něj proto utahoval. Až později se tvůrci divadla spíše přizpůsobili dětem. Tenkrát jsem  ale shledávala jejich humor báječným.
Gramofon se musel natáhnout klikou, do ozvučnice se  vložila  jehla (ty se musely stále vyměňovat, prodávaly se v kulatých plechových krabičkách s hezkými obrázky), pak se na běžící desku jehla opatrně položila. Malá deska hrála asi jen 2 - 3 minuty, akorát tak tu jednu písničku, větší o něco déle - nějakou árii z opery. Pak se  deska obrátila nebo vyměnila. A jehla taky. Desky byly černé, těžké a velmi křehké, prodávaly se v papírových obalech, tenkrát bez grafického pojednání. Někdy se stalo, že jehla přeskakovala a jela v téže drážce znova a znova, gramofon vyslovoval stále dokola jeden a týž útržek písně či textu, jindy se zase přihodilo, že uprostřed hraní došlo péro - tehdy se zpomalovalo otáčení, tóny zazněly falešně, byly náhle hlubší a hlubší, až za velikého chroptění utichly. Muselo se přiskočit a honem péro dotáhnout.  Někdo měl gramofon elektrický, to bylo hodno závisti, ten se natahovat nemusel, a vypadal vznešeně.   
Později jsme si pořídili i ten kýžený gramofon elektrický. Tenkrát se taky už začínaly vyrábět vinylové desky, takže tento gramofon měl přenosku na desky standardní i ty nové, dlouhohrající. To bylo něco! Cítila jsem se velmi na výši. Táta  několk těch dlouhohrajících desek nakoupil, různé árie z oper a zejména svého oblíbence Edvarda Griega. Pokud slyším nějakou hudbu vícekrát a začnu ji znát, dokážu z ní mít požitek. Ovšem nejvíc jsem si užila náš gramofon ještě později, s písničkami Suchého a Šlitra.

Učily jsme se s Janou k závěrečným zkouškám. Teta Mima do nás usilovně hustila matematiku, obětavě a svědomitě. Jana byla na matiku nadaná, já příliš ne, ale dík tetě Mimě jsem ji zvládla a měla dokonce jedničku. Češtinu jsme se učily samy, ta nám šla bez pomoci. Literatura byla hodně okleštěná, směli se vyučovat jen prověření autoři - Němcová, Jirásek, Tyl, z novějších Olbracht, Majerová, Pujmanová, Fučík ... o Karlu Čapkovi ani zmínka. K tomu byly haldy povinné četby, kterou patřilo k dobrému tónu nečíst. Knihy doporučené školou nebyly důvěryhodné a předem vzbuzovaly odpor. Zejména Jirásek děsil svojí tloušťkou a rozvláčností. Až v dospělosti jsem mu přišla na chuť a na stará kolena jsem si s rozkoší přečetla "U nás". 
Jana cosi objevila u nich doma. Jakousi starší leč velmi cennou knihu - Obsahy děl spisovatelů českých. Knížka to sice byla starší a bylo tam mnoho autorů komunisty elkémneschválených, ale i mnoho z knihy se dalo použít. Do jednoho či dvou odstavců byl nahuštěn celý děj románu, a svádělo nás to sednout si a pustit se do čtení obsahů coby zábavné knihy. To jsme s Janou udělaly - a zjistily jsme, že to je velmi depresivní četba. Co román, to nějaká tragedie, samé výjmečné události, lidské vášně, ukrutnosti, vraždy, hrůzy a průšvihy - vše zahuštěné a slisované jak do polévkové kostky. Žádná příjemná pohoda, žádná radost, nic o co by člověk stál - jen samá neštěstí a a jedna událost horší než druhá. "To je teda hrůza, no jestli je život takovej ..." projevila Jana obavy po přečtení této děsivé knihy. Nedošlo nám, že o klidu a pohodě psát nelze. Pokud ano, vyjde z toho vysmívaná selanka, jako "Otec Kondelík a ženich Vejvara", kniha ze které nelze napsat stručný obsah. Ty správné napínavé  romány se můžou psát jen o zlu a bídě.     

Únor 1954
Ráno byla máma uslzená. "Babičce je moc špatně." Šly jsme se na ni s Ivanou podívat, ale nepoznávala nás.  Zaraženě jsme odešly do školy. Ve škole nás vrátili domů: budou uhelné prázdniny. Bez patřičné radosti a se strachem a s tušením smrti jsem se vplížila do bytu, nikdo si mne nevšiml. Všude bylo ticho. Sedla jsem si na postel ve v pokoji, hned vedle dveří do pokoje babiččina, zastavěných skříní. Okenice byla zavřená, v koutě pokoje bylo šero. Sedím tiše, poslouchám zvuky, doléhající sem z vedlejšího pokoje. Cosi tichého se tam odehrávalo, smutně, beze spěchu. Nevěděla jsem si s tím rady a nechtěla jsem to vědět. Máma s paní Rakovou, obě v tichém souznění, bez rozporů a slovních půtek, společně cosi konaly. "Tyhle šaty vezmeme, tamty ne, tyhle měla ráda. Podržte mi ji, prosimvás, já to takhle přehodím přes ni. Tak, tak to bude lepší. Ručičky, co se napracovaly, takhle jí je složíme, a dáme jí ten růženeček..." Slyšela jsem, jak máma telefonuje. "Evžene..."   
Asi za půl hodiny táta přijel. Slyšela jsem ho vejít, a slyšela jsem hrozné, drásavé a divné zvuky.  Připlížila jsem se k druhým dveřím, zůstaly otevřené. Babička je zcela drobná, nehybná,  voskově bledá, jakoby jiná, táta klečí u její postele a zoufale vzlyká. Zmizela jsem zas do svého úkrytu. Co bude dál? Budu umět brečet? Cítím vůbec nějaký smutek? Jen táty mi bylo strašně líto, mého drahého táty.  
Konečně jsem si troufla vylézt z úkrytu. "Babička umřela." "Já vím." "Vám už skončilo vyučování?" "Máme uhelné prázdniny." "Ani se z toho nemůžeš radovat, viď," řekla máma, velmi a upřímně truchlící.
Vstoupili jsme s tátou k babičce, oči už měl suché, už zas se tvářil obyčejně, a od této chvíle už ani jedinkrát nezaplakal. Stáli jsme nad babičkou, oblečenou do svátečních šatů, u hlavy jí hořela svíčka. "Ta je chudinka drobounká, viď, jako věchýtek," říkal táta a v hlase mu znělo smutné smíření. "Je celá úplně jiná," řekla jsem s údivem a se snahou, aby to znělo smutně. Ale je mi to líto? Cítím smutek?
Přijeli s rakví, babičku do ní uložili, máma vzala v její skříni krabici s nápisem "KVĚTINY Z MÉ SVATBY - PROSÍM DO MÉ RAKVE". Rozložila kolem ní suché bílé růže. Udělali jsme jí křížek na čelo, rakev zavřeli a odvezli. Kam? Vrtalo mi to hlavou a bála jsem se zeptat. 
Večer jsme si četli nahlas babiččin deníček, který si psala když bydlela v Kavalírových domech, ponejvíce o mně, když mě tenkrát hlídala. "Ty moje holčičko, až to budeš číst, já už tu možná nebudu..." to mě rozbrečelo.

Táta dal tisknout parte. Aby nemusel zmiňovat Pepu, uvedl mezi pozůstalými jen sebe a tetičku Rézi: MUDr Evžen Nešpor, syn, Terezie Tomanová, sestra. Večer jsme seděli v pokoji, podle babiččina adresáře jsme popisovali obálky a vkládali parte. Stovka, kterou dal táta natisknout, tak tak stačila. "Ta babička měla známejch - " žasla máma. "Ona měla dar oblíbenosti u lidí."  A jak to uděláme s Pepou? Táta jedno parte odložil stranou, že požádá svého pacienta, námořního kapitána pana Bučinu, aby ho někde v zámoří odeslal.  

Pohřeb byl v Podolí do rodinné hrobky Nešporů. Býval u ní krásný náhrobní kámen, vysoký neopracovaný kus skály. Teta ze Dvorců ho po pohřbu svého Otáčka dala zrušit a nechala místo něj udělat velice honosný a velice nevkusný paskvil. Když sem potom v roce 1986 měla být pochovaná Ivana,  Vašek se zděsil a dal dělat nový náhrobní kámen. Sám ho navrhl, nahoře má pítko pro ptáčky. Bohužel k hrobu moc nejde, říkáme mu "automatická pračka". 
Na pohřeb jsme jeli tramvají, mžilo, na holých větvích stromů se třpytily kapičky. Všecko to vidím jak dnes. Vezli jsme věnec, tenkrát se věnce zavěšovaly na hák zvenku na  tramvaj. Pořád jsem se bála, že se začnu smát. Táta měl černou kravatu, paní Raková při vystupování zůstala stát před tramvají, protože zapomněla, že se jezdí vpravo, a tramvaj ji div nepřejela. Kráčeli jsme pěšky z nábřeží k podolskému hřbitovu.
U otevřené hrobky stály zástupy lidí a všichni nám říkali jen "upřímnou soustrast" - to si nemůžou vymyslet něco jiného? Při pohřbu strýce Otakara prý byla ještě vidět v hrobce dětská rakvička, bylo to babiččino třetí dítě, které se narodilo mrtvé. Byla bych se ráda přesvědčila, jestli tam ta rakvička ještě je, nakláněla jsem se nad zející jámou, ale neviděla jsem nic. Podívám se při příštím pohřbu, myslela jsem si, teď se to nehodí. Pak ale jsem se lekla. Při příštím pohřbu? Koho asi budou pochovávat? Tátu?
Začaly přicházet kondolence. Ty odfláknuté, i ty hezké. Teta Inka psala krásně, zmínila se i o nešťastných dětech, jejichž život zasáhla první těžká rána. (Těžká rána? ptala jsem se sama sebe. Neměla jsem pocit, že bych byla zasažena těžkou ránou, smutek jsem jen předstírala.) Psala mamča, že osud lidí umírajících ve stáří a v nemoci je o to smutnější, že nemají vavřínu. Vzpomínala na naši babičku jako na bytost křehkou, jemnou, ptáčkovitou...ano, tím ji přesně vystihla. Ptáčkovitá, drobounká, čistá, zpěvavá. Jako sýkořička, které tak ráda krmila a při tom se zlobila na kočky, že jsou potvory, protože je chytají. To mě uráželo.
Máma vyklízela babiččinu skříň. "Takovej pořádeček, všecko čisťoučký, nažehlený, voňavý. Rozdávala šaty známým, některé schovávala na přešití. Tenkrát byl textil cenná věc.
Pozvolna mi docházelo, že babička tu není, že se už nikdy nevrátí. Stále jsem slyšela v bytě její tiché drobné krůčky, vrznutí dveří, otočení kohoutkem, mnoho zvuků, kterým jsem dřív nevěnovala pozornost. Pořád ještě jsem si nezvykla, ještě jsem měla pocit, že tu někde je. Najednou se mi po ní začalo stýskat. Občas jsem se rozbrečela, když jsem si vzpomněla, jak jsem na ni byla někdy zlá. Obsluhovala jsem ji s okázalým milosrdenstvím, a při tom jsem se jí jaksi štítila. Jednou jsem jí s čímsi pomohla a ona mi nabízela z talířku bonbón - "vezmi si, holčičko", řekla svým milým hláskem. Rychle jsem řekla "ne já nechci" a honem jsem utekla pryč. Co mě to napadlo, se jí štítit? Vždyť byla nejčistotnější z naší rodiny. I na doma nosila hezké šaty, vždycky tmavé, a u krku fiží, přišpendlené broží, vyrobenou ze zlatých manžetových knoflíků. I když byla nemocná, vždycky byla upravená, i v posteli učesaná, dbala aby kolem ní nebyl nepořádek, na nočním stolečku měla jen modlitební knížku a léky, všude čisto.   
Jednou šla z koupelny a v ruce si nesla svoji bílou šálku na krk. Malý Evženek se ptal, co to je. "Šálka," vysvětlila babička. Bílá hedvábná šálka. "Babiččin smradlavej hadr," napadlo mě morbidně a zcela neopodstatněně. Chtělo se mi to křiknout nahlas, ano, babiččin smradlavej hadr. Proč? Co mi na ní vadilo? Pak mi to bylo najednou líto. Ještě po deseti letech jsem se při vzpomínce na to rozbrečela. Celý život mi to bylo líto. Proč mě to ale vůbec napadlo?  

"Bude se ti tu líbit?" ptala se mne zčistajasna máma, když jsme stály v babiččině prázdném pokoji. "Bude!" zaradovala jsem se. Já budu mít svůj pokoj! A pozvolna jsem se tam nastěhovala. Zařídím si to tu ovšem moderně! Hned jsem si sem přinesla rádio, atribut pokroku. Na babiččině komodě stály sloupkové hodiny, odšoupla jsem je a rádio postavila vedle nich. Časem mi začínaly sloupkové hodiny vadit - co má co dělat starý krám vedle moderního rádia? Tohle tu nechci a tohle tu nechci. Starobylé zařízení mizelo, a pokud ne, pak jen proto, že nebylo peněz na nové. Kdybych tak měla peníze, to bych si to tu zařídila!  Portréty babiččiných rodičů věnovali naši letohradskému muzeu, velký obraz Krista od malíře Umlaufa, který měla babička nad postelí, darovali letohradskému kostelu. Pokoj jsme dali světle vymalovat. Pianino tu ještě nějaký čas stálo, vybrnkávali jsme na něm písničky Osvobozeného divadla, pak ho rodiče prodali. Když jsem se dostala na Umělecko-průmyslovou školu, chtěla jsem mít pokoj velmi umělecký, a rozčilovala jsem se, že všechny starožitnosti, které tu přetrvávají, babiččiny kožené židle, ozdobné stolečky a mnohé další kusy zařízení jsou nemoderní a navíc k sobě nejdou, natož pak k mým moderním vázám z hutnického skla. "Ale když jsou věci hezké, vždycky spolu ladí," snažil se mi táta vysvětlit. "Ale cožpak jde benátské zrcadlo k mým moderním grafikám?" zlobila jsem se a benátské zrcadlo jsem nechtěla. "Seš hloupá," řekl táta, "ušlechtilé věci jdou vždycky k sobě." Benátské zrcadlo mi připadalo staromódní, zbytečně ozdobné a zcela nemožné. Marta Tomanová si ho sice libovala, že prý šmajchluje, a i mnozí lidé, kteří věci rozuměli, ho velmi ocenili, ale mě nezviklali, já jsem chtěla pokoj hladký a moderní, nejlíp asi všecko z umělých hmot. Časem pak se mi začalo v mém pokoji samotné stýskat a chtěla jsem, aby se ke mně nastěhovala Ivana. Žily jsme pak pospolu celkem ve shodě. Ivaně bylo zařizování fuk, moderní nemoderní, nejraději ležela na neustlaném gauči a četla, obklopená talířky se zbytky jídel a ohryzky od jablek..  

Jaro 1954
Ve čtvrtém ročníku, kterému se říkalo "jednoroční učební kurs - JUK" a odehrával se ve škole ve Vltavské ulici, jsme vstupovali do ČSM - Československého svazu mládeže. Jinak to nešlo - chceme se přeci dostat na střední školu, nechceme mít v životě zbytečné problémy. Vždyť je to jen formalita, a vstupujou tam všichni. Jsou-li  tam všichni, je to jakoby tam nebyl nikdo - no ne? Tak a podobně jsme uklidňovali svoje svědomí. 
Děti z rodin komunistických a nebo více snaživých, které už v ČSM byly, tvářily se nanejvýš zodpovědně a důležitě. Přišli zástupci z ústředí. Mělo se rozhodovat o přijetí těch, kdo se sem hlásili na poslední chvíli, těsně před podáním přihlášky ke studiu. O každém jednotlivci se jmenovitě diskutovalo - je-li uvědomělý, má-li dobrou kázeň, pracuje-li ve škole jaksepatří, pomáhá-li slabším, nosí-li sběr, chodí-li na brigády, spoří-li. Nakonec byl každý shledán bezúhonným a pro ČSM vhodným, ti co neměli prospěch měli zas správný třídní původ a tak se zamhouřilo oko. Na májovém průvodu byl, brigádních hodin má dost, sběru taky, má smysl pro kolektiv. Všecko šlo hladce, přijali všechny, až narazili na Olinu Myslíkovou. To byla holka přímá, nebojácná, čestná nejen na papíře ale i ve skutečnosti, občas si dovolila říct něco, co by si jiný vyslovit netroufal, občas byla hubatá a prostořeká, ale rovně a nikdy vulgárně, pravdu uměla říct každému do očí bez zášti a zloby, s vtipem a kamarádsky. Zdálo se, že se vlna přehoupne a pohltí i Olinu jako tolik jiných více či méně podezřelých živlů, ale náhle se přihlásila o slovo Věra Turková, její kamarádka, jinak přesvědčená komunistka. S hrdostí občana, který je si vědom své pravdy a své moci, po vzoru Komsomolců, proti Olinině přijetí rázně protestovala. "Já nesouhlasím." Rozhostilo se děsivé ticho. "Cože? A proč?" ztrnuli všichni. "Jen si vzpomeň, Olino, cos říkala o soudruhovi Malenkovovi!" (Malenkov byl po krátkou dobu Stalinův nástupce, asi jen dva tři měsíce, než byl zákulisními tahy osdtraněn. Záhadně se vypařil, zmizel v propadlišti dějin, a neštěkl po něm pes, asi se děly v Kremlu věci, ale na venek nepronikly, jen naše vláda na všecko patolízalsky kývala. Od Olinina výroku už uběhl nějaký čas a Malenkov byl vystřídán dalšími divnými zjevy, ale pro komunisty zůstával na věky jedním z idolů a nástupců božstva, a jeho znevážení bylo  zajisté neslýchaným zločinem.)  "No, jen si vzpomeň, Olino, jak ses vyjádřila! Já to opakovat nemůžu." Olina se svého času s příslovečnou hubatostí vyjádřila, že Malenkov je držka protistátní, (to bývala tenkrát mezi dětmi taková nadávka), řekla to jen tak v legraci a mimochodem, aby řeč nestála, a zas hned mluvila o něčem jiném. Celkem měla pravdu, byl to podivný zjev. Odulý, beztvarý, slizce odporný. Jeho hruškovitá hlava k neuctivé poznámce vybízela.   
Co asi záleželo nějakému Kremlu na tom, zda se někdo ve škole ve Vltavské ulici, v jedné z nejošklivějších škol v nejošklivější ulici starého Smíchova, dostane do ČSM? Komu prospějí malé osobní tragédie? Přesto Věra Turková vedla svůj spravedlivý boj, zlo se tvářilo být dobrem, lež se vydávala za pravdu, kamarádka udala kamarádku. Lidé z ČSM zpozorněli a tvářili se ostražitě a přísně. My ostatní jsme čuměli jak bulíci. Pak se začal zdvíhat les rukou. "Já s Věrou nesouhlasím, Olina je správná a čestná holka." "Ona to tak nemyslela." "Já myslím, že bychom jí měli pomoct, ona se polepší." K naší chvále musím říct, že jsme se za Olinu všichni postavili. "No, my si to ještě rozmyslíme," chladně řekli zástupci z ČSM. Při příští zchůzi byla Olina přecijen přijatá. Šťastná, že průšvih je zažehnán, že bude moct jít studovat a že tím přispěje k budování socialismu. Že se může ponížit jako my všichni.   

Věra Turková se později provdala za Roberta Rosenberga, se kterým chodila už ve škole, a měla syna Robíka. Jednou jsem jí potkala, pyšně mi ukazovala roztomilého, asi tříletého chlapečka. Celá ona. Potom, asi po čtyřiceti letech, přetřásali v televizi prohřešky známého pornoherce Roberta Rosenberga, byl obžalován z obchodování s lidmi a dalších trestných činů. Když ho kamera zabrala a když jsem viděla jeho fotku v novinách, taky to byla celá Věra. 

Škola ve Vltavské ulici. Z nejošklivějších, jaké kdy kde stály. Roh ulic Vltavská a Svornosti, výpadovka k jihu, už tenkrát tu jezdilo jedno auto za druhým. Z nejsmutnějších a nejšedivějších končin Prahy, okolí Tatrovky a pivovaru. Domovy, ze kterých sem přicházely místní děti, byly stejně bezútěšné. Prastaré činžáky, kde se z pavlače vcházelo rovnou do kuchyně, ty lepší byty měly ještě pokoj. Tam kde domy přiléhaly k sobě, byla řada bytů o jedné místnosti, se společným záchodem, s okýnkem na pavlač. Zdálo se mi to poetické - ale ti, co takto bydleli, mluvili jinak. Myslela jsem, že tu mají lidé k sobě blíž, že nejsou tak osamělí jako ve vilách. Možná k sobě blíž měli, ale jen proto, aby se hádali. Jedna sousedka pověsila na pavlači prádlo, druhá jí na něj shora vyklepávala koberec.  
Do Vltavské přešly Vernerka i Šindlerka, a taky Kráťa, paní učitelka Kratochvílová, ta tady byla naše třídní. Malinká, kulaťoučká, jen o málo vyšší než děti, usměvavá, laskavá. Jak ráda na ni vzpomínám. Nebyla komunistka, a nad dětmi z nekomunistických rodin držela ochrannou ruku. Mockrát mi pomohla. Měla mě ráda, když jsem ji po odchodu na studia přišla někdy navštívit, popadla mne, objímala a slzy jí tekly. 
Občas vyvstávala dilemata : kdo má s kým držet? Mají žáci spolu táhnout za jeden provaz, tak jak to velí odvěký řád a káže čest, nebo mají stát při sobě nekomunisti proti těm stvůrám, které nás ohrožují z řad uvědomělých kantorů a vyvstávají i v řadách dětí? Máme držet s Věrou Turkovou proti Krátě, je-li Věra zkoušená a neumí-li nic? Pionýrská pravidla sice jasně říkají, že pionýr je čestný, nenapovídá a neopisuje, ale jsou to právě ti pionýři, kteří nejvíc to napovídání potřebují. Kdo se tady pionýrskými zásadami pravidly zjevně neřídí, je Věra Turková. Ví nejlíp ze všech, že v životě je to jinak a nějaká čest je jen pro blbečky. Máme s ní držet? Nemáme? 
Máme podvádět hodnou Kráťu? Nemáme?

Dneska se mu říká workholik, tenkrát to byl úderník. Hrdina, náš vzor, ideál. Býval zpodobován na plakátech - prázdná tvář s odhodlaným výrazem, ostře řezané rysy, muž v modrácích, nejlépe u soustruhu. Plnil plán na 105 %, na 200 %, překračoval normy, lámal rekordy. JÁ JSEM HORNÍK - KDO JE VÍC ? bývalo na plakátě pod obrazem krásného, lehce a elegantně umazaného horníka s kahanem. Šuškalo se, že šéf svému úderníkovi nahrává. Že mu dává lepší práci, že mu dává protekční materiál, že má pro něj k dispozici lepší nástroje a pomůcky. Potom se šábnou o odměnu. Leccos se šuškalo. Později už to bylo notoricky známé. Aby stavbaři mohli oznámit, že stavbu dokončí v dřívějším termínu na počest sedmého listopadu, naplánovalo se všechno tak, aby to mohlo být k tomuto datu ukončeno. Pak se oznámilo jako oficielní datum dohotovení nějaké pozdější, třeba prosincové. Pracovalo se jako jindy a v pravý čas se vyhlásil závazek : dokončíme stavbu dřív - k výročí Říjnové revoluce, 7.listopadu.   
A víte, jak se řekne úderník čínsky? Nečum - čiň se! Anglicky? Fest makey. Maďarsky? Uštván šutr hází.

Evženka chodil navštěvovat kamarád Ota Rychtařík. Výborně si spolu rozuměli a měli zejména dva druhy činností. Jednak po celé dny vyráběli domeček pro myšku a za druhé chystali past na Ivanu. Na obojím pracovali velmi usilovně, zvláště past byla rafinovaná a stála mnoho námahy a přemýšlení. Když ji dovedli k dokonalosti a nastal kýžený okamžik jejího použití, začali medovými hlasy Ivanu lákat, aby se přišla podívat do pokoje, kde si hráli, že mají něco pěkného. Ivana založila knížku (čtení bylo její nejčastější činností) a šla se tedy podívat. Když  vešla, kluci ji s potutelnými úsměvy sledovali. "Tak co tu máte?" "To musíš blíž sem!" Ivana pokrčila rameny a přistoupila blíž a vůbec si nevšimla, že byla právě chycena. S údivem zírala, proč Eňa s Otou jásají a vrtěla hlavou nad tím, proč jsou po pokoji nataženy jakési nitě a proč odkudsi cosi spadlo. Pak mávla rukou a šla si zas číst, aniž by tušila, že to měla být rafinovaná past. Evženek s Otou se neviděli být zklamáni, soudili že past účinkovala skvěle a že Ivana svůj klid jen předstírala, ve skutečnosti se musela strašlivě polekat.
"Oto, chceš, já ti budu vyprávět, jak babička umřela," šeptal jindy Evženek tajemně. "Jen tak ležela a nehejbala se, a vůbec na sobě neměla krev."
Jindy si hrál Evženek s Pepíkem Mágerů na rytíře. Vyrobili si brnění z krabic a svetrů, jeden z nich byl křižák a druhý husita. Chvíli bojovali, ale brzy byli nuceni uzavřít mír - bylo jim horko v brnění. 

1955
Celá dlouhá léta trpěl náš táta žaludečním vředem. Pamatuju ho jen jak držel dietu. Nestěžoval si, nenaříkal, jen vždycky prohodil, že tohle jídlo by nemohl. Nesnášel ostré věci, koření, česnek. Vlastně toho mohl jíst jen málo. Obědval v dietní jídelně "U Bumbrlíčků", celá dlouhá léta tam chodil, byla ve Vodičkově ulici poblíž jeho poliklinily na Karlově náměstí. K večeři doma míval nejčastěji hovězí polívku, tu máma vařila jen pro něj, a pro nás opečené brambory. K polívce si táta ukusoval rohlík a nikdy si neposteskl, že nemůže jíst to co my. Pak si ještě dával jogurt - "Jugurtu krále Numického", zažertoval. Po večeři jsme seděli dál a povídali jsme si, ale někdy byl táta zamlklý a k hovoru se nepřidal, obličej měl sevřený. "Evžene, vás to bolí, žejo," říkala máma soucitně, a táta jen pokýval hlavou. 
Trpíval taky bolestma hlavy, a na všecky ty bolesti si brával prášky. Snad od nich, možná ze špatně krytého rentgenu v budově polikliniky, nebo snad z nějaké neznámé příčiny vznikla jeho těžká nemoc. Začala na jaře 1955, nejdřív horečkami které ustoupily a zase se vrátily. Potom se přidaly záhadné kožní příznaky. Po mnoha vyšetřeních byl vyřčen ortel : agranulocytóza. Rodiče jen matně tušili, co to znamená. Táta měl být přijat do nemocnice, poslední večer ležel doma, nebylo mu dobře, máma držela v ruce štos různých nálezů a lékařských zpráv, seděla u jeho postele a z odborné knihy předčítala nahlas kapitolu, týkající se jeho diagnózy. Popisované příznaky se shodovaly s tátovými nálezy. Četla, celá poděšená a nešťastná, a najednou nemohla dál, hlas se jí zlomil, rozplakala se. "Neplačte," řekl táta, "já už to vím."  A  svým mírným hlasem, který se ani nezachvěl, ale který už věděl, mámu utěšoval. Pochopil, že je odsouzen na smrt, a přijal to pokojně. Říká se, že nejméně se bojí smrti ti lidé, jejichž život má největší cenu. Se statečností těchto lidí se uměl podívat na smrt zpříma, s klidem, bez zoufalství a beze strachu. Druhý den odcházel do nemocnice. 
Bylo léto. Máma zůstala v Praze, aby byla tátovi na blízku, a nás děti poslala na prázdniny. My holky jsme byly v Čermné s holkama Tesařovýma, Evženka si vzaly teta Mářa a babička Roháčová do Letohradu. Později ho také hlídala teta Mima.Vnímaly ho všechny jak sirotečka a velmi ho rozmazlovaly. Na koupališti ho teta Mima zabalila do koupacího pláště, aby mu nebyla zima, řekla že do vody nemusí když nechce, strčila mu do jedné ruky piškot a do druhé ruky čokoládičku, a stále jen o něj pečovala. Nás holky to zlobilo, zdálo se nám, že takto z něho nebude sportovac. Nejvíc nás dopalovala jeho okřídlená odpověď na otázku, co do vody? "Ani krok ani skok." Cítil se pod záštitou tet v bezpečí a zdál se nám velmi protivný. "Nechte ho, je malý," hájily ho tety. Dneska je chápu a prosím je za odpuštění. Tenkrát  jsem ale zlobila tety, za trest, že se nás tak dobrotivě ujaly. Nikdy si nepřestanu vyčítat, jak jsem vyváděla, když jsme jednou jeli vlakem do Kyšperka. Tenkrát jezdily ty staré vagóny, které měly schůdky venku, a já jsem vymyslela, že po nich slezu a přeskočím na sousední vagón - za jízdy, samozřejmě. Podařilo se mi pro ten podnik získat Janu, a když jsme si výkon ozkoušely, volaly jsme na tetu Mimu, ať se jde podívat, že jsme objevily něco báječného. Tušila jsem, že ji to vytočí, a nemýlila jsem se, teta chudák úplně křičela hrůzou, k mojí veliké radosti. A to už mi bylo šestnáct!
Ještě předtím jsme ale my holky byly v Čermné, u Vogelů, samy - a zde jsme velice rozumně  hospodařily.
Aničce bylo osmnáct, Maleně sedmnáct, mně šestnáct, Janě patnáct a Ivaně dvanáct. Bydlely jsme u Vogelů a byly jsme v Čermné poprvé samy. Uchystali nám pokojík v podkroví, bylo tu pět železných postelí v řadě vedle sebe, se slamníky vycpanými slámou, stůl a židle, u zdi lavice, v koutě umyvadlo na štokrleti, vedle něj kbelík, a  plechová kamínka. To bylo celé zařízení, ale jaksi nám to stačilo. Nic víc jsme k životu nepotřebovaly. Každá jsme měly pod postelí svůj kufr, na stůl jsme si koupily bílý balicí papír coby ubrus a pokreslily jsme si ho pastelkama. Na lavici byl gramofon na kliku, ten jsme si přivezly, a pět desek : La Paloma nazpívaná od Kučerovců, Funiculi-Funicula, nějaké soudobé šlágry a dvojzpěv Jeníka a Kecala z Prodané nevěsty. Brzy se nám to oposlouchalo, ale vyhrávaly jsme stejně. Pan Vogel si liboval, že La Paloma je krásná, ale Anička myslela, že to říká jen aby nás neurazil. On prý hudbě rozumí, zamlada býval džezovým zpěvákem. Kupovaly jsme mléko u sedláků, ráno jsme si ho svařovaly u paní domácí k snídani. Na obědy jsme chodily do hospody na Letné, chodili tam samí letní hosté. K večeři jsme si dělávaly chleba se sýrem, sardinky, vajíčka, někdy jsme na kamínkách vařily puding.Trvalo to dlouho, než se uvařil, vždycky jsme pilně míchaly a oznamovaly "už to houštne" - jak říkává strýc Tesař. Dříví na topení jsme nosily z lesa, hlavně šišky, ty nejlíp hořely. Jednou jsme na kamínkách sušily boty a pak hned na to opékaly topinky. To my s Malenou, zrovna jsme měly službu. Trochu jsme se lekly, když jsme si to uvědomily, hlavně co by tomu řekla Anička. "Ale co," mávla Malena rukou, "tak se to nemusí dozvědět. Co oči nevidí, to srdce neželí." Na topinkách jsme si pochutnaly. Večer jsme se po řadě myly v umývadýlku, špinavou vodu jsme po volání "je tam někdo?" chrstaly z okna. V posteli jsme si ještě četly. Každá jsme měla vedle hlavy svůj talisman, svého maňáska, Anička opici Mufinku, Malena Hurvínka, já kočku Mícu, Jana Méďu a Kašprta, Ivana Méďu.      
První noc po příjezdu jsem brečela strachem o tátu. Anička, která spala vedle mne, mne slyšela. Sedla si ke mně a jen mě tiše hladila. Nikdy na to nezapomenu. Slíbily jsme si, že se za něj budem obě modlit. 
Máma nám psávala často, vždycky psala že tátovi je o stupíneček líp.
Anička nám jaksi šéfovala, byla moudrá, uvážlivá, vždy ve všem rozumná. Malena vždy jaksi v závěsu za ní, trochu se snažila napodobit její vzornost a trochu se z ní snažila vysmeknout, vždycky tak trochu zlobila, jiné popichovala, s dětskou naivitou se pokoušela získat pro sebe vždy to nejlepší místo, největší kousek, nejvýhodnější postavení, s šibalským úsměvem a vědomím, že jí se všechno odpouští, protože je Malenka. Jana žila s handicapem odstrkovaného Benjamínka, který si musí své místo na slunci vždy statečně vybojovat a stále se snažila dohánět své sestry, o nichž měla představu, že ji ve všem předčí. Což byl omyl. Já jsem byla vždycky jen taková, jací lidé byli kolem mne - přizpůsobivá a s minimem vlastních názorů. Ivana dělala co mohla aby se nám rovnala, sem tam vyváděla potrhlosti a ztřeštěnosti. Ale vcelku jsme všechny žily rozumně, v pohodě, a hlavně zcela svorně a bez hádek. Když teď na to vzpomínám, žily jsme vlastně obdivuhodně spořádaně. Denně jsme uklízely, zametaly, stlaly, myly nádobí. Praly jsme si v umývadle a máchat jsme chodily do "coufalky" - to byl mohutný pramen, tryskající u chalupy paní Coufalové. Hodně jsme četly, buď doma na posteli nebo na louce pod břízou v bývalé cihelně. Terén tam byl odkopaný v několika rovinách, tak jak těžili hlínu na cihly, a vytvářel zajímavé stupňovité terasy i příjemná zákoutíčka k polehávání na dece.  Teď už vše zarostlo trávou a sem tam vyrůstala bříza, která za horka příjemně stínila. Z bývalé cihelny tu zůstal přístřešek a dřevěné formy na cihly, které posloužily jako stolečky.  Ráno jsme vždycky cvičily, Anička předcvičovala, já jsem zas ráda vynalézala nové cviky. Chodily jsme na koupaliště, do lesa, na volejbal s místní mládeží, někdy jsme se vypravily do Dolní Čermné do biografu. Žily jsme zdravě, rozumně, pohodově, skromně, a nic nám nechybělo. Měla jsem pořád starost o tátu, ale máma nám často psala, a vždycky o tom, že je mu o stupíneček líp.     
Jednou se za rozbřesku vydaly Jana s Ivanou na houby - ale našly jen dvě, navíc jen oschlé klouzky. Když jsme se jim my ostatní smály, pravila Jana s despektem, že i tak toho našly nekonečněkrát víc než my. "Nojo, máš pravdu, dvě je nekonečněkrát víc než nula," usoudila Anička.
Máma zůstala v Praze a nastal jí maraton úporného boje o záchranu tátova života. Obešla snad všechny lékařské kapacity celé Prahy. Vyptávala se, radila se. Vzala si dovolenou a denně za tátou docházela do nemocnice. Neseděla u něj, ale ošetřovala ho a pečovala jak mohla. Brala si bílý plášť a tak ji kolegové lékaři chtě nechtě akceptovali. Byla ochotná bít se jak lvice, zařídit nemožné, přemluvit všechny doktory aby ještě zkusili to či ono, vymámit nedostupné léky, vlastníma rukama třeba celou nemocnici přestavět, pomohlo-li by to. Byla u všech zákroků, komandovala všechen personál. Svou energií si vymohla i zdánlivě nemožné.  Z nemocnice utíkala do kostela, horoucně se modlila, dávala sloužit jednu mši za druhou za uzdravení těžce nemocného, a pak zas honem běžela do nemocnice, aby stihla večerní vizitu, nejraději by tam byla přespávala. Krom táty samozřejmě obsloužila i ostatní pacienty na pokoji, mluvila do všeho, byla ochotná všechno přeorganizovat, nejraději by vedla celý špitál podle svého. Zalarmovala všechny známé, i známé těch známých, získala všechny dostupné informace o nejnovějších metodách léčení, a hned je prosazovala. "A co ještě zkusit tohle? Proč neděláte toto? Jak to, že jste ještě nezařídili tamto?  
Jednou, v pátek odpoledne, usoudil ošetřující lékař, že by mohl zkusit jistý lék, který ale nemocnice právě nemá na skladě, je objednaný, snad přijde v pondělí. Máma okamžitě obtelefonovala  všechny své známé lékaře,  všechny nemocnice,  všechny lékárny po celé Praze. Do večera lék měla a táta ho dostal ještě týž den. 
S tátou to bylo moc zlé, vyhubnul, měl halucinace, byl proležený. Přežil vlastně jen zázrakem, snad to byl dokonce první vyléčený případ u této nemoci. Dostával transfúze a já jsem "nabídla Pánubohu kšeft : když nám tátu uzdraví, stanu se dárcem krve". Jenže jsem měla kdysi žloutenku, tak jsem se za dárce nehodila. Když potom dával krev Petr, řekl mi že ji dává místo mne. Máma zas Pánubohu slíbila, že uzdraví-li se táta, přestane kouřit. A vskutku to dodržela, nikdy už si nezapálila. Kdo ale kouřit nepřestal, to byl táta - což mámu později popuzovalo a budilo její zlostnou nevoli. Uměla se bít za tátův život a stejně tak uměla na něj láteřit a  hubovat. Chovala k tátovi hlubokou, vřelou a neotřesitelnou lásku, a současně mu dávala najevo někdy prudký, někdy jen smířlivě láskyplný nesouhlas s mnohým jeho konáním. Ale otěže domácnosti držela vždycky jen sama, s vědomím svojí převahy a svojí jediné pravdy. Tátova mírná a trpná povaha, která jí otěže s klidem ponechala, ji současně dráždila, zlobila, dopalovala. Svou zlost na tuto povahu si vylévala nejlíp na dětech, které ji podědily, myslím že nejvíc na mně. Říkala tomu "jindrovština" podle tety Jindry, tátovy sestřenice, která ňoumovství, levost a nepraktičnost dohnala ad absurdum. Ale podobného generála jako byla sama by vedle sebe asi těžko strpěla, nevím jak by to bylo dopadlo, kdyby měl její generálské manýry i někdo z nás. Možná trochu je měla Ivana, a proto později docházívalo k těžkým střetům. Máma nesnášela naši tupost a pasivitu, ale současně potřebovala mít kolem sebe lidi poslušné a podrobivé.  
Máma nám do Čermné stále psala, později táta trochu roztřesenou rukou připisoval pár vět sám. 
Poprvé jsem jeho rukopis skoro nepoznala, ruku měl zesláblou, ale psal, že už je zdráv. Máma připsala, že je mimo nebezpečí. Ale trvalo ještě dlouho, než byl jeho rukopis  pevný jako dřív.
Po dvou měsících byla naděje, že nemoc překoná. Uzdravil se, a žil ještě dlouho. 
O jeho uzdravení říkali jeho ošetřující lékaři, že to byl zázrak, a že vlastně byl první pacient, který agranulocytózu přežil.

Jedna z lékařek, která tátu ošetřovala a s níž se rodiče seznámili, prožila později osobní tragédii. Měla přítele farmakologa, který si sám připravoval léky, směsi příslušných ingrediencí si balil do papírků a uchovával je neoznačené v kredenci. Jednou si na bolest hlavy vzal jeden ze svých prášků, nasypal si ho do úst, zapil vodou a otřásl se : "Fuj, to to mělo divnou chuť!" a pak s hrůzou v očích vykřikl: "Ježišmarijá, já jsem si vzal cyankáli!"   
Měl ho trestuhodně uložené vedle svých léků. "Jdi honem zvracet, já ti zatím udělám kafe -" vykřikla taky a stavěla vodu na kafe, zatímco se on pokoušel v koupelně zvracet, slyšela ho jak se dáví, nic jiného ji nenapadlo než vařit to kafe, ale dřív než se voda začala vařit, skácel se její přítel mrtvý. Byla pak po té navíc obviněná z vraždy.

1954
Máma vyznávala jakýsi kult neženskosti, v životě i ve výchově dcer. Říkala, že nenávidí přepych - v tom se s ní ztotožňuju. Ale jaksi neměla ráda ani projevy normální ženskosti. Chorobně alergická byla na vše, co by jen zdálky navozovalo milostné představy nebo nedejbože cosi jako sex. Alergická byla i na všeliké atributy ženskosti, jako jsou dluhé vlasy, nevím co vlastně jí na nich tak vadilo, ale nesnášela je ani u dcer ani u vnuček, bojovala proti nim zuřivě.  Ale protože měla krom toho potřebu neustále cepovat své děti a předělávat povahy svých dcer, vyčítala mně a Ivaně, že se neumíme oblíkat a žensky chovat. Dokud jsme byly malé, vcelku s povděkem přijímala skutečnost, že máme klukovské choutky lézt po stromech a hrát si na Araby, libovala si že nechcem nosit sukně a že si nehrajem s panenkama, ale pak zas nám tu neženskost otloukala o hlavu.
Táta se do těchto záležitostí nepletl, bylo mu úplně jedno, co nosíme, občas jen tak po straně utrousil nějaký vtip nebo dobromyslný posměšek na módní výstřelky, ani ne tak u svých dcer, jako u žen které potkával na ulici, u pacientek nebo sester. Onu ženskost, která je prezentovaná cupitáním, pištěním, chichotáním, házením cukrbliků a sháněním absurdností zvaných móda - a později pohrdáním mužskou zabedněností, likvidováním starožitností coby krámů, vše v rámci sterilně čisté domácnosti, takovýto druh ženskosti rád neměl. Takovou tu praktičnost paní Blažkové, která nám přišla zbourat stará kachlová kamna a chlubila se tím, jak se to povedlo než se náš tatínek vrátil z práce. Jinak ale nám v projevech holčičího chování nijak nebránil, to spíš máma měla pořád starost, aby z nás nevyrostly fifleny. Hlavně vlasy jsme musely mít neustále hodně na krátko ostříhané, a zejména nesměly být do čela - to pokládala za frivolní a téměř nemravné. Žádné dohadování nebylo, máma prostě rozhodla, že tohle my přeci nechceme - nám se tohle nelíbí - a šmytec. Jeden čas jsem téměř chorobně toužila po patce do čela, která tenkrát byla v módě, přesto mi bylo vysvětleno, že ji nosit nechci a já jsem to pak nahlas tvrdila. Ustřihla jsem si nad čelem aspoň tři vlásky, abych měla jakoby takovou tajnou patku. Jindy jsem si česala vlasy zezadu přes celou hlavu tak, aby mi pramínky zasahovaly do čela a vytvářely jakousi iluzi tohoto nedostupného účesu. Tajně jsem se zhlížela v zrcadle a snila o tom, že nosím patku, pohazuju hlavou, patka vlétne dozadu a potom zas hladce sklouzne na svoje místo na čele. Cosi úchvatného. Dívka s patkou je dokonalá  bytost, elegantní, plavně se nesoucí, hrdá a krásná. Toužila jsem po patce nesmírně.  A současně jsem se chtěla zavděčit představě, kterou si o mně máma vytvářela, měla jsem nevím proč jakousi potřebu poslechnout. Když jsme na ulici potkávali holky s patkou, máma se zlobila: "Že jim to doma dovolí!" Dodnes nevím, proč ji vlasy do čela tak pohoršovaly. Byly jí symbolem nemravnosti a šikmé plochy, příznakem zkažených mravů a počátkem vší špatnosti. "Doufám, že by ses takhle česat nechtěla!" "Ne," odpovídám rezolutně, "mně se to hnusí na těch holkách, je to strašná móda."  A při tom jim tiše a beznadějně závidím.
Nevím proč v určitém věku kladou holky takový důraz na vlasy. Hřeben je jejich zásadní atribut. Donekonečna řeší problém jak se česat, zda se dát ostříhat či si nechat vlasy růst. Já jsem nemyslela na nic než na patku, byla mi tím nejvyšším a nesplnitelným  snem. Přišel čas, kdy jsem byla dospělá natolik, že už jsem se směla i česat po svém - hned jsem si dala patku ustřihnout - ale už mě jaksi netěšila, její kouzlo už vyvanulo. 

Že mámě tak podléhám, to mě štvalo - ale současně mi cosi rozkazovalo podléhat beze zbytku. Měla jsem morbidní potřebu jí na sebe všecko říct, v útlém dětství i později. Bývalo pro mne přijatelnější prozradit svá provinění a nést zasloužené výtky, než tutlat tajemství a trestu ujít. Zdánlivě nepochopitelně jsem na sebe vždycky vše vyzradila, snad aby byly věci v pořádku a po vině následoval trest, tak jak to má být. Se vším jsem se mámě svěřovala a všecko jsem vždycky přiznala, ať to bylo sebevíc zahanbující a ponižující, hříšné a neslušné, alespoň v mých očích. Nesměla jsem mít před mámou tajemství, vnímala jsem jako povinnost všecko na sebe jí říct. Máma reagovala různě, často vlídně a osvíceně, někdy ale podlehla náboženské přísnosti. Vadilo mi, že mne tak beze zbytku ovládá, vadila mi i ta katolická netolerance, přesto jsem se z jejího vlivu nedokázala vymanit. Vadilo mi to dusno, které rozpoutává kolem lásky a sexu, ale i kolem kamarádství, veselosti a mládí. Veselost byla povolena pouze pokud se týkala bandy, protože to byla jedině správná a slušná veselost. Kdekoliv jinde byla nemravná, nebo aspoň podezřelá. Vadil mi i mámin nekompromisní přístup ke všemu, co neuznala nebo jen neznala. Když jsem se konečně z máminy vlády vymanila, přimkla jsem se k tátovi a nechávala jsem se vést pouze jím. S brekem jsem se mu svěřila se svou nešťastnou láskou, a on se mi nevysmál a neřekl nic o dětinských problémech, ale laskavě a moudře si se mnou popovídal. O tom, že to je docela běžná a normální věc, že koho považuju za idol vůbec takový nemusí být, ale že to nevadí, každý cit že je cenný a každá láska může sloužit k tomu, aby udělala svého nositele lepším. Nic není zbytečné, všechno je k něčemu, záleží jen na nás, abychom poznali k čemu. I marnou lásku může člověk dobře zhodnotit. I trápení, které se nám zdá marné, může sloužit k našemu růstu a našemu zlepšení.         

Zlepšovat se, to bylo tátovo krédo. Nabádal děti, aby se stále snažily o sebezlepšení, aby na sobě pracovaly. Aby se uměly na sebe podívat, aby poznaly své chyby. A taky aby se uměly ovládat. Umět si něco odřeknout - třeba bonbón po obědě. Tím  se člověk naučí sebeovládání. Cvičili jsme se v něm pak společně, a našli jsme v tom umění dokonce zábavu.

V neděli chodíme do kostela ke Gabrielu a chodí sem i holky Tesařovy. Chodíme na kruchtu, Aniččin spolužák Přemek Strnad hraje na varhany, my holky zpíváme. Někdy je mi líto, že nerozumím hudbě. Myslím si, že hudba je lepší než malířství. Prožívá snad člověk takové citové vzrušení při pohledu na obraz, jako když zní krásná hudba? Strnadovi taky jezdili do Čermné, a když hrál jednou Přemek na Mariánské Hoře na varhany Ave maria, říkala Malena, že to bylo tak úchvatné, až se do Přemka zamilovala. Může se snad někdo při pohledu na úchvatný obraz zamilovat do malíře? 

1954
Končila jsem základní školu, a nevěděla jsem, kam dál. Dlouho a dlouho jsme s mámou řešily a rozebíraly, kam bych měla jít - zda na jedenáctiletku (bývalé gymnázium), na zdravotní školu nebo na grafickou průmyslovku. Tu jsem chtěla být výtvarnicí a tu zas zdravotní sestrou, vlastně jsem nevěděla, co chci, táhlo mě to všemi směry. Ve školách panoval zmatek, staré byly rušeny a nové zakládány, neustále se děly reorganizace na všech úrovních. Nikdo nevěděl nic určitého a nikde nebylo možno dobrat se solidních informací. "Kočičko, kam bys dala svoje koťátka?" ptala se máma kočky. Seděly jsme v kuchyni a po sté probíraly moje další studium. Podle zákona se směla podat přihláška pouze na jedinou střední školu. Tak na kterou? Dumaly jsme, hladily kočku Mazlíčka a pozorovaly její tři dovádějící koťátka. "No, jedno bych dala na gymnázium, jedno na zdravotní, a to třetí na grafickou," kočka to měla jasné. Táta se vracel domů až večer a všechna rozhodnutí nechával na mámě. Ať jdu dělat to, k čemu mám sklony a kam mě to táhne. Jenže věděla já jsem, kam mě to táhne? Lákalo mě všechno - kreslení, modelování, kutění, přírodní vědy, medicina... Nakonec jsme s mámou usoudily, že půjdu na jedenáctiletku a tím se rozhodování odloží. Jedenáctiletka bylo osm tříd základní školy plus tři ročníky gymnázia. Na té v Belojannisově ulici učil strýc Tesař, ten slíbil, že se tam o moji přihlášku postará. Tak tedy jsem se rozhodla pro vědu a přihlášku jsem podala tam. Ale jednou večer telefonoval mým rodičům jejich kamarád z bandy, loutkář a ilustrátor Richard Lander, který učil na Střední umělecko-průmyslové škole v Křižovnické ulici, a divil se, proč jsem si k nim nepodala přihlášku, v pondělí že budou talentové zkoušky. Ať ji tam  ještě honem podám. Za nic na světě jsem k žádným zkouškám nechtěla jít, neudělám je a bude ostuda - ale rodiče mě přemluvili, ať to zkusím, naše třídní učitelka Kratochvílová mi pokoutně sehnala další přihlášku ke studiu, opatřila ji nezákonně razítkem, a já jsem v pondělí šla k talentovým zkouškám. Přihláška už měla být dávno podaná prostřednictvím školy, já jsem ji teprve nesla s sebou, nevěděla jsem kam ji odevzdat, nevěděla jsem ani jakými pomůckami mám být vybavena, ani v kolik hodin a kam se dostavit. To proto, že jsem nedostala informační leták, který měli ti, co se hlásili regulérně a včas. V kanceláři mi vynadali, ale přihlášku si vzali dodatečně a poslali mě do nějaké učebny, nějaké papíry na kreslení mi dali a tužku půjčili. Usadili jsme se u stolů, přišel profesor a zadal nám úkol - měli jsme kreslit osobu v pohybu. To bylo přesně to, co mi vždycky šlo a co každý u mne chválil - jak umím vystihnout pohyb. Nadělala jsem těch kreseb haldu - kluka jak štípe dříví, hospodyni nesoucí vědro vody, hrající si děti, běžícího závodníka. S odvahou a sebevědomím jsem dělala jednu kresbu za druhou. Vedle mě seděla holka - pachtila se s nemožným obrázkem jakési tančící víly, toporným, usmoleným a nevkusným. Později se stala mojí spolužačkou, byla to protekční a velmi protivná Marie Müllerová. Lander poradil mým rodičům, ať se nehlásím na kresbu, ale na plastiku, tam že není takový nával. Tak nás, co se přihlásili na plastiku, ještě poslali na Vinohrady do keramické školy dělat zkoušku z modelování. Modelovací hlínu jsem viděla prvně v životě - předlohou byla čepice, opřená o dřevěný hranol. Stáli jsme v kruhu kolem, každý u svého otočného stolku - ten jsem taky viděla prvně v životě.  Řekli nám tam, že plastika se bude dělit na tři obory : kámen, dřevo a hračky, a že máme říct, kam se kdo hlásíme. To je podivné dělení, myslela jsem si. Chci být kamenosochařem? Nechci, to mě nikdy nenapadlo. Řezbářkou? Taky ne. Zbývají ty hračky. No - proč ne, ráda jsem lepívala všelijaké modýlky, Evženkovi jsem vyráběla zábavné blbosti z papíru - studovat hračky mi nebylo proti mysli. Tak teda jsem se hlásila na ty hračky, aniž bych tušila, co to obnáší.  Strašně jsem si najednou přála být přijatá - umělecká průmyslovka se mi začala líbit. Obdivovala jsem kresby posluchačů, vystavené na chodbách - uměla bych to? Měla jsem pochybnosti. Je možné, že by mě vzali a já se naučila takhle úžasně kreslit? 
Ještě dneska je vidím - všechny ty holky, co se mnou dělaly zkoušku, s některými sem přišla maminka a čekala na ně venku, vyprávěly si o tom, jak se doma dlouho a pilně připravovaly,  braly tu zkoušku vážně, byly dychtivé a plné naděje, že budou přijaty. Jedna z nich byla plná humoru, vychvalovala svoje domácí  práce, všem v okolí dávala babu se slovy "smůla - nepřijmám!" a vesele švitořila, jaké to bude, až spolu začnem studovat.   
Večer jsme se měli dostavit zase do Křižovnické, abychom se dozvěděli, kdo byl přijat. Bloumala jsem po okolí, zašla jsem do kostela. Pozvolna jsme se trousili do školy a shromažďovali se v tělocvičně. Těch lidí! Je možné, aby vybrali zrovna mne? Uchazečů je prý víc než šest set, a budou brát jen šest lidí na každý obor. Konečně kdosi předstoupil, hlučící dav dětí utichl. Předčítali jména těch, kdo byli na jednotlivé obory předběžně přijati. Když hlásili, kdo bude chodit na hračky do školy profesora Fixla, ozvalo se moje jméno a já jsem najednou měla dojem, že je to úplně samozřejmé a že jsem to čekala. Jméno svého profesora jsem slyšela poprvé v životě, ani jsem mu dobře nerozuměla - nějaký Mixl - Pixl?     
Radostně jsem jela domů, zvěstovat všem tu slávu, a cítila se umělcem. Začala jsem se na studium převelice těšit. Bude ze mne odborník, nebudu navštěvovat nějakou neslanou nemastnou jedenáctiletku, kde se učí jen čeština a matika, já panečku budu někdo, já se budu učit o štětcích a o barvách... Strýci Tesařovi jsem milostivě dovolila, aby stopil moji přihlášku u nich na jedenáctiletce, a važte si mne všichni, já budu studovat umění, jsem už odteď trošku umělec. 
Prázdniny v Čermné uběhly, okázale jsem se těšila na jejich konec a svůj nástup do nové úžasné školy. Reorganizace ale probíhaly nadále, když jsme 1.září měli nastoupit na Umělecko-průmyslové škole v Křižovnické, dozvěděli jsme se, že byla zrušena. Ne docela - jedna její část byla přiřazena k Nábytkářské škole na Žižkově a celek se teď nazýval Průmyslová škola bytové tvorby. Druhá část byla odvelena do keramické školy na Vinohradech a celek se nyní nazýval Výtvarná škola.  
Oddělení profesora Fixla přešlo na Žižkov. S ním ještě Propagace, aranžérství, užitá malba a řezbářství. Na hračky nás chodilo původně osm holek, pak jen šest. Protekční Marie Müllerová, která si na sobě zakládala a požadovala, abychom jí říkaly Mariko. "Já ti budu řikat Mařeno," pravila hubatá Vanda. Irena, se kterou jsem se spřátelila, tichá Eva, šikovná Věra, já. Ani Vanda se sem nedostala košer způsobem, obrázek jí u zkoušky udělala Alena Vacková. Švindlovalo a podvádělo se tenkrát snadno. Co bylo všecko proti tomu, jak se dostal kdysi na školu Jindřich Vávra. Neuspěl u zkoušky, ale přesto přišel 1.září do školy jakoby nic. Kdykoliv předčítali seznam žáků a zakončili ho obligátní větou "Je tu někdo, koho jsem nečetl?" přihlásil se a učitelé si ho k seznamu připsali. Pozvolna tak vešel do počtu třídy, vystudoval a stal se úspěšným výtvarníkem.

Udivovalo mě u Ireny, jak se neustále touží s někým seznamovat, zejména se slavnými nebo aspoň trochu známými lidmi. Nechápala jsem to. Co si počne s tolika známostmi? Jak to zvládne? Sama jsem měla známých víc než dost a nedostávalo se mi kapacit na další. To bych musela denně jít na nějakou návštěvu nebo schůzku a nebo někoho pozvat na návštěvu, kdybych se měla stýkat s každým, s kým se znám a kdo mě jen trochu zajímá. Sama jsem už žádné nové známé nechtěla, úplně mi stačili dosavadní přátelé. Ale Irena bažila stále po novém seznamování, po nových a nových lidech. 

Žižkovská škola mě nadchla. Impozantní budova, veliké kreslírny plné světla, vitráže na schodišti. KOLÍBKU, POSTEL I TRUHLU TI ZROBÍ TRUHLÁŘ. PRO CHRÁNĚNÍ TĚLA TVÉHO LÁTKU SNUJE TKADLEC. Všechna řemesla byla oslavena. Krom naší "U" větve tu ještě byla větev "M" - malíři pokojů, malíři písma, čalouníci, a větev "T" - truhláři. Naše "U" znamenalo "umělci" a byli jsme na ně patřičně hrdí. I když možná ti žáci z ostatních větví byli o to víc řádní a normální o co míň byli nafoukaní. Třídy "U" neboli "umělci" byly směsí velmi různorodých a často excentrických povah, výrazných, občas nadaných vysokým intelektem, někdy silně ujetých. Mnozí posluchači se vyznačovali spíš skandály kolem svých osob, různými mravnostními delikty, také někdy průšvihy a aférami. Nechyběl demonstrativní pokus o sebevraždu, taky bohužel vážná duševní choroba. Ale byly tu i děti docela normální a hodné. Větev "U" se dělila na oddělení propagace, interierové malby, aranžerství a výstavnictví, řezbářství a hraček. Na chodbách byly vystavené práce posluchačů. Chodím kolem nich a obdivuju je. Budu někdy tohle umět? Bojím se, že nikdy. Současně se dmu pýchou, že sem chodím a jednou budu možná tvořit taky tak. A ty dílny! Hračkářská byla v přízemí zadního traktu budovy, a byly tu skutečné dřevoobráběcí stroje. Hračky se tu navrhovaly tak, aby se daly sériově vyrábět v továrně. Většinou dřevěné, někdy kovové nebo plastové. Krom toho jsme navrhovali i různé jiné věci, jako dózy na cigarety, upomínkové předměty, lampy. Ale hračky nejvíc. V prvním ročníku jsme měli dílny jen jednou týdně, učili jsme se pracovat se dřevem a hlavně soustružit, v dalších ročnících potom už byl hlavní odborný předmět každý den dopoledne.  

Učili jsme se navrhovat převážně hračky dřevěné, ty jsme potom museli vyrobit v prototypu a nalakovat acetonovými laky. Acetonové laky rychle schly, byly krásně lesklé, ale měly jednu nevýhodu, že některé barvy nešly namíchat. Dík chemickým reakcím vycházela z některých směsí nepěkná špína. Když jsme lakovali, napomínali nás profesoři, ať nám do acetonových barev nepřijde voda, to by se vám všecko sloupalo. Neměli jsme důvod jim nevěřit, jistě vědí, co říkají. Marie, která si libovala ve výstřední barevnosti a profesorskému nabádání nevěnovala pozornost, se rozhodla, že bude do acetonových laků míchat ve vodě rozpustné anilinky. "Co blázníš, vždyť se to nesmí," varovali jsme ji, ale Marie se nenechala odradit a mávla rukou: "Třesky plesky."  Vytvořila nevídané barvy, natřela jimi své hračky - a světe div se, nic se nesloupalo a všichni žasli. "Jak jsi to dělala?" chtěli vědět profesoři a když jim to prozradila, chytali se za hlavu - no to je tedy šefcovina - ale nakonec uznali, že učinila veliký vynález. Potvrdila se známá věta, že vědci obvykle velmi dobře vědí, proč to či ono nejde, až přijde nějaký blbec který neví, že to nejde, a udělá to.

Byly to nádherné čtyři roky. Milovala jsem to studium, svůj obor, učení, práci v dílnách, všecko. Byla jsem nešťastná, když jsem pro nějakou nemoc nemohla do školy. O prázdninách jsem v Čermné otravovala, že mě to tam nebaví a že chci do školy. Kdekoho to rozčilovalo a možná právem. Na úkolu, který jsme dostali přes prázdniny, jsem pracovala po celé dva měsíce a odmítala se chodit koupat a hrát volejbal. Všechny to pohoršovalo, zlobili se a posmívali se mi. Ale já jsem se cítila být šťastná jen tehdy, když jsem věnovala maximum své škole, svému umění. Vskutku jsem bývala u Fixla dobrá, velmi často nejlepší. Moje usilovná snaha byla kombinovaná přiměřeným talentem a navíc i kulturním zázemím, které nám doma vytvořil táta. Nebylo těžké vyniknout. Irena byla stejně dobrá, ale tříštila své zájmy mezi mnoho dalších činností, zejména chození s kluky. Tenkrát jsem to nechápala - jak může nevěnovat všecky síly jedné věci, nedělat něco s plným nasazením. Dneska vidím, že to je výhoda, umět se věnovat najednou více věcem, někdy zcela odlišným. Dokázala později tvořit i při dětech - to jsem já neuměla. Vložila jsem pak všechnu energii do péče o děti a dělalo mi potíže zabývat se ještě něčím dalším. 
Slavila jsem u Fixla mnohé úspěchy, dostala jsem cenu v celostátní soutěži na hračky pro světovou výstavu v Bruselu, bývala jsem nejlepší na školních přehlídkách. Zdálo se, že bych měla i na to, abych šla na vysokou. Snila jsem o hvězdných výšinách Umprumky. Pak ale mě začala přepadat jakási sklíčenost, pocit marnosti a beznaděje. Měla jsem bezdůvodné záchvaty strachu, náběh na deprese. Ve škole jsem přestala cokoliv dělat, nějak jsem nemohloa, a neviděla jsem důvod něco dělat. "Proč to děláš," říkala jsem spolužákům, kteří na něčem usilovně pracovali. "Vždyť stejně umřeš!" Smáli se tomu jako povedenému vtipu, ale já jsem to myslela vážně. K čemu je všechno snažení? Má vůbec něco smysl? 
Bylo před maturitou a mně hrozila katastrofa. Nic jsem nedělala, seděla jsem v dílně a brečela. Beznaděj, strach, neschopnost vzít tužku do ruky, úzkost, a strach z čehosi - snad ze smrti - až mě polil pot. Cosi jakoby mě svázalo a znemožnilo mi myslet, pracovat, normálně žít. Světu hrozila nukleární válka, východ i západ zbrojil. Bolševik hrozbu ze západu s rozkoší nafukoval a zveličoval, líp se mu potom ovládaly masy. Všichni jsme tak trochu žili se strachem, že se jednoho dne octnem v epicentru výbuchu a vypaříme se i se svými školními pracemi a se svou kulturou vniveč. A nebo mne deptalo cosi jiného? Hrozný, ledový strach mi sedl za krk, škrtil, zakrýval mi oči, nutil mne nechovat se racionálně. Fixl mi laskavě domlouval, věřil mi, bývala jsem jeho oblíbená žákyně. Vysvětlovala jsem mu, že nemá cenu se namáhat a pracovat, že ve starém Egyptě jaká byla vysoká kultura! -  a dnes je všechno pryč. "Ale proč by to bylo pryč? My si jich vážíme a učíme se od nich dodnes." "Ale po nás nezbyde nic, když na nás spadne bomba." "Já budu mrtvej, až sem ta bomba spadne, ale ty už jsi mrtvá teď!" Doporučil mi, abych přestala filozofovat. Nakonec jsem tu maturitu udělala, dostaly jsme všechny jedničku. 
Kolekce hraček pro světovou výstavu - Brusel 1958 - se realizovala u nás ve škole, naše hračkářské oddělení ji dělalo společně s pracovníky loutkového filmu. Navrhoval ji Jiří Trnka. Občas přišel naši práci zkorigovat, zamračený, mrzutý, jakoby provždy naštvaný. 
"Byl to takovej balvan, strašně silná osobnost, leckdy zavalil i své přátele, spolupracovníky i členy rodiny, někdy to bylo až nepříjemné, leckomu v jeho společnosti nemuselo třeba být úplně volno. Přestože skoro nemluvil, jeho osobnost byla příliš intenzivní." To napsal jeho syn a přesně to sedí, takový byl při realizaci Bruselu, takového jsem ho znala i potom v loutkovém filmu.

Přesto, že ženské kolektivy nebývají dobré, tvořil náš ročník u Fixla partu, na kterou se nezapomíná. Irena Rendlová, moje doživotní kamarádka, ambiciózní, stále toužící vynikat. Pracovitá, toužící po uznání. Věra Nováková, tak trochu potvora, ale když šlo do tuhého, dobrá kamarádka. Kliďas, bez velkých ambicí, šikovná, o žádné mimořádné úspěchy neusilovala. "Tohle je ale pitomá holka," zlobívala se na Věru Kloboučkovou, "tý něco províst, jen za to, že je tak pitomá!" Jen Irena později rozpoznala, že Věra je duševně nemocná a že bychom ji neměly týrat. Protekční Marie Müllerová, taky trochu potvora, sobec a křivák, bez talentu a namyšlená. Eva Joštová, mírná, tichá a pilná. Nadaná a nevýbojná. Vanda Hloušková, hubatá, nebojácná, s drzým čelem si uměla prosadit svou, bez nadání, na školu se dostala podvodem, ale o co míň nadaná, o to víc sebevědomá. A já, trochu potrhlá, trochu nevyrovnaná, dětinská, praštěná a zamindrákovaná. Taky přemýšlivá a z domova zvyklá na vysokou kulturu a vzdělanost, což mnozí nechápali a neznali. Jako žákyně jsem byla často nejlepší, dělívaly jsme se o prvenství s Irenou. Té na něm záleželo, mně bylo celkem fuk. Byla jsem trochu kašparem a trochu filozofem, mudrujícím o věcech, o kterých spolužačky neměly páru a proto si z mých úvah i ze mne dělaly srandu. Obvykle jsem se smála s nimi, ale někdy jsem na záchodě brečela. Přes očividné úspěchy jsem trpěla pořád strachem, že nebudu na studium stačit, že jsem někde něco zvorala, zapomněla, spletla, ztratila. A ne-li, tedy zaručeně co nevidět něco zaviním, něco zvořu. Neuměla jsem se bavit s lidma, drmolila jsem a zakoktávala se, celá popletená, červená a vyplašená. Neuměla jsem se po žensku parádit, koketovat s klukama už vůbec ne, oblékání mě nezajímalo a nekonečné úvahy spolužaček o tom, jaké boty, jakou délku sukní, jaký taneční kurs a který z nápadníků ? mne neskonale nudily. O lásce jsem ovšem tajně snila, a že nejsem obklopená davem nápadníků mi dělalo mindráky a starosti. O co míň jsem si uměla najít přiměřeného partnera, o to víc jsem se nešťastně zamilovávala do nedostupných idolů, školních profesorů, filmových herců. Takové zamilování nestálo mnoho námahy, nevyžadovalo žádnou angažovanost, bylo vždy dostupné, a dovolilo truchlit a zoufat si jak v nejsladším románu. 
Vanda, minimálně nadaná, překypovala sebevědomím, a byla samá sranda. Z toho, že je ve škole nejhorší, si pramálo dělala. Hlavně ji zajímali kluci a oblíkání, a stačilo jí, že může o sobě říkat, že navštěvuje atraktivní školu. Neustále perlila a sypala bonmoty a průpovídky. "Kdy že se budu vdávat? Až pokvetou hrábě!" Když někomu nešla práce: "Zahoď to i s rukama!" Když se práce někomu dařila: "Máš to hezký, nedrap si to!" Když někdo něco počítal, skákala mu do toho: "Třikrát štrnáct devatenáct" - tak dlouho až ho spletla. Když něco trefila, libovala si: "To jsem na to kápla rovnou z nosu!" Když se malovala a pudrovala: "Já si hodim fasádu." Dodneska na ty vtípky ráda vzpomínám. Kamarádila s Evou Joštovou, vážnou a plachou, byla to jedna z nerozlučných dvojic, které byly mezi holkama častým jevem. Z takového vztahu pak nebylo jednoduché se vymanit, ač dost často bývala jedna dominantní a jedna ujařmená, od své přítelkyně za účelem přátelské pomoci terorizovaná. Ty musíš, ty nesmíš. Tohle nos, tohle nenos. Na ten ples půjdeš, rozumíš! 
Nejlíp to uměla Vanda s klukama, shlížela na ně jak královna, vyzývavě a posměšně dorážela, sebevědomě jim odsekávala, tvářila se jako nevinnost sama a současně celou bytostí dávala najevo, že by nebyla proti. Zářila spokojeností, když vzbudila zájem a současně se tvářila, že máloco v jejím okolí jí méně zajímá, než nějací kluci, a pokud by na ně pohlédla, jsou proti ní takhle malincí. Tohle jsem obdivovala a nikdy jsem se to nenaučila. Stydlivě jsem klopila oči, když byl jakýsi latentní nápadník v dohledu, celou bytostí jsem dávala najevo, že bažím po námluvách a při tom jsem se tvářila velmi odmítavě, aby si někdo náhodou nemyslel, že o něj stojím. Mračila jsem se a stejně tak se snažila dát najevo, že mi jsou kluci ukradení, jako to vyjadřovala Vanda, u ní to vyznívalo jako signál k seznamování, u mne to volalo do světa, že jsem hloupá husa. Chovat se  mile, důstojně, sebevědomě ale nikoli nafoukaně, srdečně ale nikoli vlezle, prostě, přirozeně a normálně, bez koketerie i bez přezíravosti - to bylo nad moje síly. Vždycky jsem myslela, že si dík své protřelosti a chytrosti Vanda zařídí život jaksepatří - ale nebyla to nakonec žádná sláva. Po dlouhém vybírání se vdala za nadutého hejska, tlučhubu a frajera, nakonec  žádné štěstí neudělala.   

Naší dívčí šatnou byla skříň v koutě, obrácená dveřmi ke zdi. Tady vznikl malý prostor, v němž jsme se převlékaly do pracovního a krom toho jsme tu trávily v družné pospolitosti mnohé příjemné chvíle. Dveře skříně byly dokořán a tvořily tak náznak zástěny, nebylo sem tolik vidět. Ke zdi jsme postavily štokrlata, ty kdo se nevešly na ně sedly si na dno skříně. Trochu jsme se tu mačkaly, ale bylo tu útulno a příjemně. Trávily jsme tu přestávky, někdy i dobu delší, kdy nás tu pak po marném hledání objevil Fixl a vyhnal. Slavívaly jsme tu narozeniny, složily jsme se na láhev ovocného vína, které jsme popíjely z kalíšků složených z papíru, a jedny nezapomenutelné vánoce, kdy jsme si v našem ročníku domluvily, že každá dá dárek každé. Vymyslely jsme dárky vskutku originální a občas i drsné, ale obdarovanou vystihly. Nachechtaly jsme se nad nimi, a po letech  jsme na naše sedánky rády vzpomínaly.  

Na obědy chodíme do "kašičkárny" - školní jídelny při základní škole v Lupáčově ulici. Podlaha je poházená plátky knedlíků, stoly s umyvatelnými ubrusy jsou beznadějně zakecané, u okýnka stojí dlouhé fronty strkajících se a řvoucích dětí. Usoužené a lehce rezignované učitelky se marně snaží trochu je zpacifikovat. Neutuchající řev, jekot a vřeštění a neustále rozlité polévky a vyklopené talíře. Děti tvoří zmítající se masu složenou ze zmítajících se nezvladatelných tvorů. Najíst se tady v klidu nelze.
Také můžem chodit do jídelny Akropolis, kam chodí jednak zaměstnanci okolních podniků a jednak žižkovská chudina. Prodávají tu obědy za jednotnou levnou cenu. Dá se sem pokoutně zajít jen na polévku, která je v mísách na stole k libovolnému nalévání, dokonce lze do mísy vsunout hadičku a nenápadně si ji načepovat do bandasky ukryté pod stolem. Za nepatrný peníz si lze koupit t.zv. nášup, dva knedlíky s omáčkou, to jen když měl občan před tím řádně zaplacený oběd a vykázal se použitým talířem. Ten ovšem je možno si vypůjčit. Takže se sem chodilo levně najíst půl Žižkova. Ten býval tenkrát plný stařečků a stařenek, živořících v suterénních bytech a vodících na procházku své opelichané pejsky. Dík jídelně Akropolis se aspoň jednou denně najedli, oni i pejsci.   

Listopad 1958.
Nastoupila jsem do zaměstnání v Kresleném filmu. Studio získalo zakázku od Američanů a rozšiřovali ho o nové zaměstnance. Byla nás přijata skupina mladých lidí, vesměs absolventů výtvarných škol, a Kreslenému filmu byla přidělena nová budova - bývalá Plodinová burza na Gorkého náměstí - dříve, a dnes opět, Senovážném. Zatím pro nás nebyla práce, a tak jsme procházeli jakýmsi školením, někdy poněkud svérázným. Prý, abychom si uvolnili ruku, měli jsme si na papíře vyznačit dva body a rozmáchlou čárou je propojit, někomu to připadalo jako zbůhdarmé ničení papírů. Z nedostatku smysluplné činnosti jsme blbli - hráli jsme hry, a zejména jsme pobíhali po prázdné budově burzy a objevovali záhadné prostory a podivné sály či kruhové místnosti, a jednu tajnou, do které se lezlo po žebříku, jsme si po svém vymalovali... Pak konečně došel z Ameriky první námět a časem začal vznikat, tak trochu na koleně, první film, Šťasný lev, podle stejnojmenné knížky. Z Klárova sem přišlo několik animátorů, a my mladí jsme fázovali, konturovali, kolorovali, dodělávali pozadí. Práce nás velmi bavila, i když byla občas trochu neprofesionálně pojatá, všichni jaksi dělali a uměli všechno a nikdo si nelámal hlavu s tím, že se to vlastně nikde neučil.   

Prosinec 1958
V neděli byla u nás na obědě Irena a večer měla jít tancovat s Petrem. Zvala mne, abych šla s nimi.Důrazně jsem to odmítla. Máma mi potom strašně vynadala, na štěstí ne před Irenou. Že když nikam nebudu chodit, budu stará panna, a mnoho dalšího mi vyčetla, že jsem netečná, bezvýrazná, málo bystrá... Já to vím, ale cožpak můžu jít někam s Petrem a Irenou? Vnímám to jako  zahanbující a potupné, jít vedle těch dvou šťastných a radostně se smějících lidí, já - zakaboněná, kysele se tvářící, marně usilující o to, abych taky někoho ulovila, všem lidem jen pro smích, nejvýš pro politování... Irena odešla, a co budu dělat já? Celé odpoledne budu doma. Jaká ostuda. Už aby byla neděle pryč a já mohla zas jít do práce.

Podzim 1955
Beru studium vážně, snažím se, ale mám pochybnosti o svých schopnostech. Pořád si nejsem jistá, obstojím-li. Mým kresbám chybí odvaha a energie. Mám trpělivost v propracovávání detailů, ale všecko je to jaksi utahané, profesor Sliž se vyjádřil, že moje práce jsou slečinkovsky ubrečené. 
Vždycky jsem si myslela, že kdybych si měla vybrat mezi vlohami, zvolila bych hudbu. Bohužel, nebylo mi dáno. Nebo být herečkou! Byly jsme nedávno s mámou na Čapkově Loupežníku, hrála tam Zdenka Baldová, kterou máma léčí. Takže jsme se dívaly i s trochou pýchy. Ani herectví není marné. Ale nic z toho netrvá, hudba i herectví se odehrává v čase, výtvarné umění je o to lepší, že trvá bez ohledu na čas. Ale může nadchnout diváka, či ho dokonce k slzám dojmout? Plním svoje deníky úvahama na to téma.

Výstava prací Vysoké školy umělecko-průmyslové. Toužebně a závistivě hledím na tvorbu posluchačů, sem se tak jednou dostat, něco takového umět! Dětskou rukou bylo vepsáno do pamětní knihy "Líbyly se mi motíly pana Hýska" (byli vskutku dokonale vyšprtaní) a srandisti ten zápis mnohokrát v té knize napodobili. Chechtali jsme se tomu, časem se ta věta stala okřídlenou : "Motíli pana Híska" - cosi až příliš pěkného, až podezřele dokonalého.

V listopadu byla naše rodina na rekreaci v Tatrách - kromě mne. Těšila jsem se, jak si v Praze užiju svobody, ale hned první večer jsem zažila spíš horor. Rakovi taky kamsi odjeli, byla jsem v celé vile sama, a vypli proud. Seděla jsem ve svém pokoji při svíčce, klepala jsem se strachem, před sebou telefonní číslo na sousedy, kdyby něco, tak jim zavolám. Najednou kroky na schodech. Byla to teta Mářa - že prý naše máma říkala, že tu budu sama, tak že mě přišla hlídat. Ani jsem se té ponižující péči nebránila. Příští den jsem se nastěhovala k Tesařovům, teta Mima myslím nadšená nebyla, ale strpěla mne. 

Malý Evženek už chodí do školy, líbí se mu tam, občas dostane odznak "vzorný žák" a je v sedmém nebi. Jejich pan učitel Chmelíř je ale velký straník a na první pohled úchylák a pedofil. Nikterak to nemaskuje, s dětmi se vášnivě mazlí při každé příležitosti, některé rodiče to děsí, ale vesměs jsou všichni bezmocní. Chodí na návštěvy do rodin, byl i u nás a bezostyšně předvedl milostnou scénu. Děti jsou vesměs trochu vylekané - ale když to dělá pan učitel, asi to bude v pořádku. Kdo z rodičů má tu možnost, převede svoje dítě do jiné školy. Se stížnostma by nikdo nepochodil, komunistovi vše hladce projde, pan učitel je krom jiného vysoce postavený činovník sportovní, jeden z organizátorů Spartakiády. Dostat se s ním do konfliktu je velmi nebezpečné. Samozřejmě je i zapálený ateista. Když byl Evženek prvně v jakémsi slovenském kostelíčku, mohl vyslovit tři přání - máma nám vždycky říkala, že  při první návštěvě kostela se mohou vyslovit tři přání a ta se splní. Jedním z jeho přání bylo, aby nepřišel o odznak "vzorný žák". Kdyby tak se to Chmelíř dověděl! Ale svědčilo by to o tom, jak si svého ocenění váží. "Mám mu to říct?" přemýšlela máma. Raději ne.

1956
My od Fixla jsme se mezi ostatními spolužáky  rády honosily tím, jaký je u nás tvrdý režim, jaká u nás panuje přísná disciplína. Řezbáři a aranžéři naslouchají s účastí a politováním - něco takového u nich neznají. "My u nás děláme práci tak dlouho, až je hotová," říkají, "žádné termíny nemáme. A říkáme si - centimetr malá míra, milimetr žádná míra," chlubí se. A my zas s požitkem vykládáme, jak Fixla nikdo neoblafne, jak si všecičko co komu říkal, co nařídil i co zakázal pamatuje, jak přísně známkuje, jak nestrpí umatlané výkresy, jak musejí být pečlivě oříznuté na A4, jak technický výkres rýsujeme celou noc... Jak vždycky jen naznačí kroutivý pohyb rukama proti sobě a znamená to, že šrouby se utahují. Že bude pořád přísnější a že to, co nám prošlo včera, už dneska nestačí. A že vůbec nerad slyší slovo "stačí" - každý že musí podat ten nejvyšší výkon, jakého je schopen a ne takový, který stačí. Spolužáci jsou upřímně zděšeni : "Vždyť vám to musí brát chuť k práci, to je hrůza..." Ale kupodivu nám to chuť k práci nebere, naopak, práce nás baví a dobré výsledky nám dodávají sebevědomí. Dostáváme ceny v soutěžích, naše hračky jsou proslavené, všechny delegace a cizokrajné návštěvy vodí ředitel školy k nám a naším oddělením se chlubí. Fixl má dar nadchnout a tou přísností nám dodá chuť do práce, máme úspěchy a máme z nich radost, pilně makat nás baví. Spolužáci se diví, jak je to možné. Nechápou, že nejvíc člověka otráví flákání, nicnedělání a mrhání časem. Jen Jandlovci z interierové malby nad námi všemi ohrnují nos a cítí se povzneseni nad lůzou. Jandl je nabádá, aby pamatovali, že jsou v malířském atelieru a ne někde dole v nějaké dílně. Znají jen štětce a nanejvýš očko na vyškrabování sgrafita, v dílně by se mohli umazat a klih jim smrdí. Ale ty jejich ornamenty malované na zeď jsou nudné, pusté a nezáživné, a ta jejich umělecká povznesenost směšná.    
Ke konci roku je v naší škole výstava. Truhláři a čalouníci vystavují nábytek, řezbáři relief na čelo horské chaty, aranžeři modely výloh, propagace plakáty na dětskou knihu, užitá malba výzdobu veřejné budovy. Naše oddělení hračky, svícny, dózy, lampy. Hodně věcí tam mám i já, jsem pyšná. Už se těším, jak začnu pracovat na úkolech, uložených přes prázdniny. Neumím si představit, jak ty dva měsíce bez školy vydržím.
Každý rok jezdíme s hračkářským oddělením na exkurzi. Jedem autokarem a navštěvujem různé hračkářské továrny. Plastimat v Jablonci, Sed v Semilech, Hamiro v Příbrami. Mám ráda továrny, hluk strojů, svištění hnacích řemenů. Líbí se mi pracovní atmosféra. Obdivuji dělníky, kteří ty stroje s bravurou ovládají. V Semilech žije holič, který vyrábí na prodej dřevěné modely tanků a vystavuje je za oknem. Fixl se rozhodl jeden takový tank koupit pro školu a s Honzou Benešem pro něj šli. Slavnostně ho přinesli, byl dosti velký, s péčí a láskou vytvořený, a Honza napodobil holičovo bědování : "Já ho tak nerad prodávám, mně to může vždycky srdce utrhnout, když ho musím prodat!"   
(Honza Beneš se později stal docela známým spisovatelem.)
Jindy jsme jeli do Plzně, kde jsme krom muzeí navštívili výrobní družstvo Plzeňské dílo. Zoufale bědné prostředí. Staré baráky vysloužilé továrničky, adaptované na výrobu hraček, kolem nich dřevěné boudy, chlívky a králikárny. Čekali jsme, až páni profesoři vyřídí naše vpuštění a krmili jsme mezi tím králíky. Potom jsme vešli do jednoho z baráků a spatřili výrobu panenek. Dělnice v zástěrách si podle receptu namíchaly hmotu z drceného papíru, uhnětly ji na vále jako těsto, válečkem na nudle rozválely, vkládaly do forem na poloviny panenčích těl a údů a dávaly péct do trouby - zcela jakoby pracovaly v kuchyni. V koutě stála bedna s papírovou drtí, u ní pytle s dalšími surovinami, na zdi připíchnutý kus papíru s receptem, těžkou rukou napsaným: 7 lžic vody, 1/3 lžíce dextrinu sudového, 2 lžíce šupinkoví lepidlo, 4 lopatky škrobu norginé, 2 krabice papíru, 2 misky kaolinu, křídy podle potřeby. Vše se zadělalo vodou. Upečené části panenek se spojily a lakovaly. Zvlášť úděsně působil provoz, nesoucí hrdý název LAKOVNA. Zde visely od stropu kusy panenek, kolem nich obcházela dělnice se stříkací pistolí a rozprašovala na ně růžový lak. Všecko tu bylo mrtvolně růžové, podlaha růžová, ve vzduchu hustá růžová mlha,  dělnice bez respirátoru taky celá růžová. Ani nás tam nepustili, bylo by to příliš nezdravé.  
V Kolovči jsme viděli posledního lidového hrnčíře, pana Volfa. Pomník J.Š.Baara s nápisem: PANE BOŽE VŠECKY STRUNY V SRDCI MÉM UŽ POPRASKALY JEDNA JEDINÁ MI ZBYLA MILUJEŠLI-MNE DEJ ABYCH SMĚL NA NI ZAHRÁT PÍSEŇ O LÁSCE K TÉTO TVRDÉ KAMENITÉ ZEMI.

Občas na nás ráno Fixl uhodí: bude se dělat kompozice. Znamená to, že dnes nebude nikdo pracovat na dlouhodobém úkolu, ale všichni bleskově vypracují úkol na daný námět. Za dopoledne musí být práce hotová, a není-li, musí se odevzdat to, co je. Náměty jsou různé. Jednou je to návrh na soustruženou figurku - vlastní karikaturu. Jindy nám rozdá pohlednice Špálových obrazů a my musíme udělat kopie, zvětšené na A4. Tentokrát jsme měli dělat zátiší soustružnického nářadí pro dřevoryt ve čtverci 10 krát 10 cm. Dali jsme se všichni s vervou do díla, bavilo nás to. Ale výsledek byl žalostný. "Všichni pohořeli," řekl Fixl, když v poledne sebral naše práce a rozložil je vedle sebe na stole. "O kompozičních pravidlech nemáte nikdo ani ponětí." "No ano," hájili jsme se, "vždyť jsme se to doposud neučili a nikdo nám o tom nic neřekl." "Samozřejmě, vždyť to také ministerstvo přísně zakázalo vyučovat - vedlo by to podle nich k formalistické a abstraktní tvorbě!" prozradil nám Fixl. Začali jsme škemrat, aby nám ten problém trochu vysvětlil, a Fixl slíbil, že nám tedy o té kompozici něco řekne. Byli jsme nadšení, jednak tím nádechem protistátnosti, mírného nebezpečí a malého hrdinství - a taky tím, že se dozvíme něco zajímavého. Byli jsme poučeni o zlatém řezu, o tom že se hlavní motiv obrazu neumisťuje doprostřed, o vyváženosti obrazu. S velkým potěšením jsme pak získané vědomosti a poučky cpali hlava nehlava do svých prací. A také jsme zjišťovali, kterak je ve svých dílech aplikovali slavní umělci. Kdejakou reprodukci nějakého obrazu jsme hned pitvali a porcovali, rýsovali na ní hlavní linie, zlatý řez a kompoziční schéma, a s jásotem jsme konstatovali, že se malíř držel pravidel. 
Doma jsem pak zjistila, že tak jako o všem jiném, má táta knížku i o malířské kompozici. Našel mi ji a já jsem ji s úžasem a nadšením hltala. Nebyla to sice ta kniha, po které se tak usilovně pídím - kde by bylo konečně podrobně, srozumitelně a polopatě vysvětleno, co to je umění a jak se dělá, ale trošku aspoň se jí blížila. 
Jednou jsme dostali za domácí úkol namalovat něco skleněného - a Fixl potom víc než úroveň malby známkoval to, jaký předmět jsme si vybrali. Zda vkusný nebo podezřelý. Mnozí žáci (hlavně tedy žákyně) namalovali kýčovité sklenice, Věra Nováková dokonce flakon na voňavku. Tady jsem na tom byla dobře, moje sklenice byla krásná a starožitná. A navíc i dobře namalovaná. Dělávala jsem domácí úkoly s nadšením a velkou péčí.
Jindy jsme měli namalovat plamen svíčky - ten jsem měla nejlepší a dostala jsem za něj tři patnáctky - poprvé a naposledy v dějinách školy byl výkres takto oceněn.

Cestou domů z exkurse mě v autobuse posadili vedle Standy Sloupa. Zpívali jsme krom jiného "Nemelem - nemelem" a Standa mi vyprávěl, že autor je mlynář z jižních Čech, kterému vskutku sebrala voda mlejn a on šel do hospody, opil se a složil tuto píseň. Smála jsem se tomu, a Standovi jsem se zalíbila.
Chodil o ročník výš a byl to hodný kluk, ušlechtilý, vážný, přemýšlivý, vůbec ne hloupý. Ale bohužel jako hloupý vypadal. Pocházel z vesnice a vypadal velice vesnicky. Nosil staromódní, beztvaré oblečení které mu nepadlo a bylo cítit jakýmsi vesnickým nevětraným kumbálem. Pohyby měl neohrabané, stále se červenal a koktal. Hlavně když mluvil se mnou, to ze sebe nevypravil souvislou větu. Měla bych mít pochopení - nejsem snad stejná? - ale neměla jsem ho ani špetku. Jeho láska mi nelichotila, jen mne dopalovala. Vanda, hubatá a ironická, si ze mne utahovala, a já jsem tomu posměchu neuměla adekvátně čelit. Když už zlost, tak bych ji měla mít na ni - ale můj vztek z ponížení se svezl na Standu. Vnímala jsem to tak, že mi dělá ostudu.
Věděla jsem, že je chytrý, líbily se mi jeho návrhy hraček i jeho výtvarné nápady. Byl osobitý, měl svůj styl, jeho rukopis byl nezaměnitelný. Byl to člověk hloubavý, přemýšlivý, sečtělý, snad potomek jihočeských písmáků, co řekl to sedělo, jenže to říkal jakýmsi buranským tónem, mluvení mu dělalo potíže. Působil neohrabaně, chyběla mu jiskra, měl vizáž hlupáka, ač jím vůbec nebyl. O co víc byl pomalý v projevu, o to víc šel do hloubky, o to víc měl věci osobitě a moudře promyšlené. Byl až naivně čestný a rovný, nevěděl co je mazanost a protřelost, neuměl se přetvařovat ani naparovat, neuměl imponovat povrchními efekty, nějaké vytahování nebo chvástání mu bylo cizí. Vždycky řekl o sobě pravdu, i když mu nelichotila, někdy až dojímal tou dětskou upřímností. Kluci ho měli proto rádi, byl dobrý kamarád, nikdy neudělal křivárnu, nikdy se nefrajeřil a nevytahoval. Uměl být vtipný, když si člověk odmyslel tu těžkopádnost projevu. Když mluvil, jaksi přehnaně gestikuloval, pravou pěstí tloukl do levé dlaně, stále si odkašlával, vyslovoval s vesnickou důkladností, mezi slovy dělal zajíkavé přestávky a poslední slabiky tázavě a rozpačitě protahoval. Reagoval na všechno pozdě, jakoby měl dlouhé vedení - ale jeho reakce byla vzdor vší neučesanosti chytrá, promyšlená, a co ze sebe vysoukal, to sedělo. Lidé kolem se zaradovali, jaká je to chytrá myšlenka a jak trefnými slovy ji vyjádřil, až na to, že ta slova byla tak těžkopádně vydolovaná.  Měla jsem k němu odpor, možná ne tolik pro tu neohrabanost, ale pro  zatuchlinou čpící ošacení, pro studené lepkavé ruce Uriáše Heepa, pro zuby snad nikdy nečištěné. 
Snad kdyby vyrůstal v rodině intelektuálů, kdyby se mu dostalo kultivované výchovy odmala, nebyl by vypadal tak jak vypadal. Cokoli na něm bylo kulturního, k tomu došel po klopotném úsilí sám. Tím víc měl být hoden úcty a tím větší byla záruka, že jeho vzdělání není jen nátěr. Nemohla a neuměla jsem to ocenit, viděla jsem jen tu jeho směšnost a ten vesnický nezájem o čistotu. 
Nosil smutný, nevyžehlený a obnošený oblek neurčité barvy, asi to byly jediné šaty které měl a pokládal je za pěkné, ale vypadal v nich uboze a nemužně a navíc byl cítit nevětraným kumbálem. Pumpky už dávno vyšly z módy, ale jeho hloubavá mysl se módou nezabývala a tak mu bylo docela jedno, co má na sobě. 
Nemohla jsem nevidět tu hloubku myšlenek a citů, nemohla jsem neocenit bystrost jeho postřehu, jeho touhu po vědění, jeho sečtělost a lásku k veršům - ale bylo to všecko udušeno tou těžkopádnou neohrabaností, tím veskrze venkovským zjevem.  
Vanda neměla mnoho pochopení pro lidi tohoto typu, jí imponovali hejskové a náfukové, kteří uměli imitovat mužnost, šarm a esprit. Ze Standy měla čirou legraci, popichovala ho, ze mne si utahovala a mne to štvalo. "Ty vaše děti, jen co se naroděj, už budou dělat hračky!" Svůj dopal jsem přenášela na Standu.
Jednou mi Standa napsal z brigády, takový hezký dlouhý dopis, krom průzračně čistého a nestrojeně poetického popisu podzimní přírody  tam stálo také, že mne má rád. Vanda mi ten dopis ukradla a předčítala ho pak náhodnému shromáždění, sedícímu jako obvykle na klandru u vrat školy. Všichni se náramně bavili - a já jsem je nechala. Neměla jsem mnoho možností zakročit, ale ani jsem se o to nepokusila. Najednou jsem se cítila blbě, tohle si Standa nezasloužil, tohle jsem mu dělat neměla. 
Čtvrtý ročník odchází ze školy, na dvorku si je Fixl fotil na pamamátku. Šla jsem právě okolo, Fixl na mne volal: "Umíš fotit?" Řekla jsem, že jo, tak mi dal foťák do ruky a šel se postavit ke svým žákům. Trošku jsem měla trému, ale fotku jsem zmáčkla. Standa se se mnou přišel rozloučit, řekl abych mu odpustila, jaký byl. Že to vypadalo hloupě, ale že to myslel dobře. Dal mi na památku knížku "Láhev v řece" - francouzskou poezii. A k tomu spoustu kravských rohů na knoflíky - velmi cenný materiál. Bylo mi ho strašně líto, vím jaký to je ryzí, čistý, ušlechtilý kluk. Přemýšlivý, hluboký, vůbec ne hloupý. Zemitý Jihočech, potomek písmáků a lidových mudrců. Spolehlivý, opravdový, vážný, zodpovědný, pravdivý. Ale nemůžu ho mít ráda, protiví se mi, strašně mi vadí ta venkovská těžkopádnost, ta absence mrštnosti a bystrosti, ta vizáž burana. Neotesaný, velkoměstem zaskočený, trochu pomalý, ale uvnitř mu jiskří bystrý mozek, který jaksi jenom neví, kudy ven. Kluci ho měli rádi, vycítili jeho hloubku a opravdovost, holky jím pohrdaly a trochu si ho ošklivily. Musel vědět, že ho nechci, ale snad že to nechtěl vidět, snad že pořád doufal - nedal mi pokoj a nedal. Neuměla jsem ho rázně odbýt a říct mu jednou pro vždy, že ho nechci. Tušila jsem, že stěží najdu někoho, kdo by mě měl tak pevně a trvale rád jako on, a že málokdo má tak výborné vlastnosti. Ale nebyla jsem schopná překonat ten strašlivý odpor k těm nevyčištěným zubům.  
Dlouho o mne stál, po škole šel na vojnu a psali jsme si. To mi nebylo proti mysli, psala jsem mu ráda, a jeho dopisy jsem ráda četla. Tušila jsem, že bych neměla, že mu zbytečně dávám naději, ale docela mě to dopisování bavilo. Probírali jsme kulturu, umění, společné známé, psala jsem mu, co se děje na škole. O našem vztahu nepadlo ani slovo. Jednou dostal opušťák a přijel mě navštívit, chodili jsme po Praze. Šla jsem ho vyprovodit na nádraží, a když jsme se loučili, chtěl mi dát  pusu. Představovala jsem si jeho kamarády, se kterými možná své problémy probíral, úplně jsem slyšela ty rady: "To se nesmíš s holkou bavit, prostě jí chytneš, neptáš se jí...ono se to holkám líbí, to ony jen tak dělají, že nechtějí..." A Standa, pamětliv těch rad, celý rudý trémou, mě neohrabaně chytil... zoufale  a ze všech sil jsem se bránila, plná nefalšovaného odporu. Věděla jsem že být na vojně je krušné a tušila jsem, že asi celé dny jen myslí na mne, ale nemohla jsem ho mít ráda při nejlepší vůli a nebyla jsem schopná mu vysvětlit, co mi tak vadí. A při tom mi ho bylo nesmírně líto a je dodnes. Čím dál víc.
Nakonec si našel jinou, šťastně se oženil a má dva nadané syny, u kterých není ani náznak nějakého buranství. Žije v Příbrami, nejdřív navrhoval hračky v Hamiru, pak pracoval jako výtvarník na šachtě, v uranových dolech. Dík nezodpovědnosti šéfů, kteří skladovali vzorky rudy na pracovišti, dostal nemoc z ozáření a předčasně odešel do důchodu, ještě ale stihl při zaměstnání vystudovat Filozofickou fakultu, dějiny umění. Jako diplomku napsal práci o příbramských betlémech, pracoval potom jako památkář. Jeden z jeho synů u nás na Spořilově nějaký čas bydlel, je to chytrý, zdatný, milý a ochotný kluk, Vašek mu říkal "Sloupek". 
Jedinkrát v životě jsem se setkala s jeho matkou, byla to paní strohá a přísná, nesmlouvavá drsná venkovanka, od pohledu zlá tchýně. Byla vdova, měla jen Standu, vychovávala ho mravně a počestně. Bavily jsme se o Standových básních (psával moc hezké). Třeba tu "bodláci - jsou ulic žebráci, fialoví zimou..." a taky že napsal jednu o mně, takovou smutnou. Přísně a vyčítavě na mne pohlédla. Ale snad jsem nemohla za všecko jen já - proč ho ona kdysi dávno nepoučila, že si má čistit zuby?   

O prázdninách roku 1956 jsme byly Irena, Marie a já na praxi v hračkářské továrně SED (Severočeský dřevoprůmysl) v Semilech. Ubytovali nás v jedné prázdné budově továrny v bývalé kanceláři, ráno nás pan vrátný budil telefonem a my jsme se přemístily do výrobní haly. Pracovaly jsme od šesti do dvou, a docela nás ta práce bavila. Kladivem jsme stloukaly dřevěné součástky, navlékaly jsme dřevěné kuličky na dráty a sestavovaly jsme počítadla, montovaly jsme vláček magneťáček, a mnoho dalších dřevěných hraček. Poznaly jsme několik provozů, dokonce jsme si i vydělaly. Pár dnů jsem pracovala ve "vrtárně" u horizontální vrtačky, a velice mě těšilo, když mi práce šla. Cvhvíli to trvá, než si člověk zkoordinuje pohyby, než si zvykne dělat každou rukou něco jiného, ale časem se dostaví ona obdivuhodná zručnost starých dělnic na které můžu vždycky nechat oči. Levou rukou podávat, pravou usazovat, nohou sešlápnout páku, aby zajel vrták do dřeva, součástku přehodit, znova provrtat, odložit a už podávat další... Vrtačka pořád něco říká, opakuje jakési slovo, a podle té řeči člověk pozná, že všecko jede jak má. Miluju souhru člověka se strojem. Zdá se mi, že mi to u stroje sluší a zakládám si na své zručnosti.  Ostatní dělnice na nás jsou hodné, panuje tu přátelská atmosféra. Továrna vyráběla i jiné dřevěné zboží. Pažby k pistolím, karoserie aut, rakve. Nikomu to nepřišlo divné, rakve byly zboží jako každé jiné, provozu se říkalo "rakvárna".
Za Irenou přijel její věrný nohsled Petr a přivezl si s sebou kamaráda Pepu. Kluci si našli brigádu na stavbě, od dvou jsme měli všichni volno a trávili jsme čas společně. Podnikavá Irena okamžitě objevila mnoho způsobů, kterak využít čas, my s Marií jsme jaksi klusaly v závěsu za ní. Pořádali jsme výlety, chodili jsme se koupat, zejména jsme museli vymetat všechny taneční zábavy. Stále se žilo v jakémsi poklusu, na nic nebyl čas, muselo se stihnout sto věcí naráz. Namazané chleby si sníme cestou - teď není čas na nějaké zdržování s jídlem, za chvíli máme sraz s klukama, půjdeme do lesa, večer bude tancovačka, ještě před ní si musíme vyžehlit šaty. Svačíme v poklusu, všechno se děje v poklusu, musíme dneska ještě stihnout to a ono, jít tam a onam, a hlavně večer zazářit na tancovačce. Tenhle způsob života mi neseděl, taneční zábavy mě nelákaly, na milostné návrhy místních kluků jsem nebyla zvědavá. Stýskalo se mi po těch prázdninách, jaké jsem znala z Čermé - ležet pod břízou a číst Dickense. Neváleli jsme se tu pořád - chodili jsme taky hrát volejbal, koupali jsme se, občas jsme jeli na výlet - ale všecko se odehrávalo v poklidu a bez stresu. Občas jsem tedy holkám řekla, že nikam jít nechci, že budu doma, budu si číst nebo kreslit, Irena se tomu divila, nemohla pochopit, jak někdo může vydržet celé odpoledne v poklidu. Ona měla neustálou potřebu být v centru dění, obklopená houfem obdivovatelů, stále cosi podnikat, prožívat, stále zářit ve společnosti. Samota ji nudila. Petr o ni neustále usiloval a ona s ním neustále vedla jakousi válku a odmítala ho. Asi jí to současně šlo na nervy i současně dělalo dobře. Jsme na jahodách, každý si trhá sám, ale Petr natrhá hrst jahod Ireně. Irena řekne, že je nechce, ať je sní sám. Petr ji nutí, aby si je vzala, jinak že je zahodí. Irena trvá na tom, že je má sníst Petr, a Petr je raději z trucu zahodí.
Petrův kamarád Pepa sestrojil rádio na baterii, je to obrovská bedna, a baterie je druhá obří bedna, ale je to přenosné rádio, něco nevídaného. Tranzistoráky tenkrát ještě dávno neexistovaly. Kluci jsou pyšní, nosí rádio v  baťohu a baterii v tašce, obojí to váží snad 20 kilo, od stromu ke stromu natahují dlouhou anténu - a můžeme poslouchat v lese rádio! Kluci ho po celý den ladí, chvílema se vskutku něco ozve. Nejsem si jistá, zda kvůli několika pitomým písničkám stála celá ta akce za to, navíc ty písničky pro samé poruchy není skoro slyšet. Ale Irena je nadšená - můžeme tancovat! 
Večer jdeme do přírodního divadla na estrádu "Kavalkáda smíchu". Trapní estrádní baviči vykládají dvojsmyslné vtipy a sklízejí potutelný smích u pánů a veliké červenání u dam. Hrají na harmoniku a požadují, aby obecenstvo zpívalo. Pak komici zpívají parodie na současné módní šlágry, ty ale nezabírají, protože nové hity sem ještě nedorazily a obecenstvo nezná ani je, tak jak by se mohlo smát parodii. (Televize ještě nebyla, módní vlny se šířily pomalu.) Estráda mi připadala pitomá, neměla jsem sem chodit. Jaksi se neumím nikdy vzepřít.   
Na tancovačce nás s uctivým zájmem obklopili místní kluci. "Vy jste z Prahy?" "No." "Vážně z Prahy?" "No." "A jak se tam žije?" "Jak by se tam mělo žít - normálně." Kluci vyzvídají, lační dozvědět se cosi senzačního. "Co v té Praze děláte?" "No co bysme dělali, to co dělají lidi jinde." "A jak to tam vypadá?" "Jak by to tam vypadalo - normálně." "Tak si to nechte, když nám to nechcete říct, my se vás o nic neprosíme, žejo kluci."
Nakonec, i když jsem se tomu bránila, našla jsem si v Semilech kluka. Jmenoval se Olda, bylo mu devatenáct, byl dělníkem v karosárně. V továrně bydlel, pracoval, obědval, celý den z ní nevyšel. Dělal šestnáctky, pomáhal živit tatínka, který měl hospodářství a nebyl v družstvu a ať se dřel jak chtěl, neměl z toho nic. Měl ještě tři sestry, jednu docela malou, maminka jim zemřela. Byl to hodný kluk, dobrosrdečný, ale příliš jednoduchý, neměli jsme si mnoho co říct. Věděla jsem hned, že s ním by to nebylo to pravé - ale zamilovanosti se jaksi nedá poručit. Po mém odjezdu ze Semil odcházel Olda na vojnu, naše láska by asi zašla časem na úbytě. Máma se ale děsila, že bych snad mohla v sedmnácti letech mít známost, natož pochybnou, a nařídila mi ji ihned přerušit. Ona by ta naše známost asi dlouho nevydržela, cítila jsem, že s Oldou nemáme mnoho společných témat. Myslím, že jsem tím násilným ukončením Oldovi hodně ublížila, on jaksi nevnímal rozdíl mezi svým a mým světem, a ten uštědřený kopanec vnímal po svém: "Jak by to vypadalo, kdyby dcera lékaře chodila s dělníkem." Nešlo o to vypadání, šlo o to, že naše světy si byly vskutku zcela cizí. Olda to nechápal. Netušil, že jeho okruh zájmů je docela jiný, než můj. Svoje dopisy začínal tou blbou frází "Předem dopisu přijmi srdečný pozdrav...", tak jak to dělají lidé primitivní a nemyslící. Ale máma mi nařídila rozejít se s ním hlavně z toho důvodu, že měla odpor ke všemu co by snad souviselo s milostnými vztahy. Představa, že bych se mohla s někým políbit, ji přímo děsila. Snad jsem se jí zdála ještě malá - bylo mi teprv sedmnáct, podle ní dítě. Láska se nezakládá na objímání, ale na vzájemném porozumění, pravila.  Nojo, ale to se mají lidé prvně políbit až při svatbě? Byla jsem v této oblasti analfabet a marně jsem se pídila po jakémkoliv poučení. Trochu ho skýtaly filmy, ale mizivě. Co vlastně se smí a co ne? Co je správné - a co je hřích? Je to opravdu hřích, když se dva lidé líbají? Jsem opravdu v sedmnácti ještě nesvéprávná? Je nepoučenost a nevědomost vskutku ctnost, a nebo je to spíš hloupost a znouzectnost? Budu vůbec někdy smět s někým chodit? Občas na to téma debatujem s Irenou. Co se smí, co víš novýho sprostýho, co vlatně znamená to a ono... nikde žádná možnost seriózního poučení. "A jaký to bylo, když jsi prvně dostala takovou tu pusu na pusu?" "Hm, nic moc, já byla zklamaná, představovala jsem si to hezčí." "Já taky."

Olda byl na vojně, přijel za mnou do Prahy a přivezl mi darem broučka se svítící lampičkou, kterého vyrobil z drátů a bužírek. Stál na krabičce od mýdla, v té byla baterie. Byl smutně nevkusný, a s velkou péčí po večerech vyráběný, musel dát spoustu práce. Olda se asi těšil, jakou mi udělá radost, ale já jsem byla jen celá rozpačitá, když jsem tu hrůzu uviděla. Ani jsem pořádně nepoděkovala, jen jsem se hrozila nad tím strašným krámem - a bylo mi to k breku líto. Máma pak broučka poslala do Kyšperka Fendrychovům, děti z něj prý měly radost.     
Vím, že jsem Oldovi ublížila, byl to hodný kluk. Nikdy ale nepochopil, že by náš vztah nestál na dobrých základech. Neměl tušení, proč bychom spolu nemohli chodit a jednou se vzít, myslel  si že vším je vinen snobský pohled na život : jak by to vypadalo...

Krom záplavy činností jiných vymyslela Irena, že budem chodit do sportovního klubu Dynamo,   trénovat jízdu na kajaku. Nebylo to nijak složité, přihlásily jsme se u trenérů. ti se nás zeptali, jestli máme opravdu pevné úmysly, ukázali nám, jak se pádluje, a potom už nás nechali být, ať si trénujem po svém. Vysvětlili nám základní dovednosti, jako že když se leze do lodě, musíme si stoupnout na prostředek, a k vlnám musíme loď vždycky postavit kolmo, a potom už se o nás nestarali. Jednou týdně jsme přišly, půjčily si loď, jezdily po Vltavě, po návratu jsme loď vytřely hadrem a uložily, zapsaly se do knihy - kolik jsme ujely kilometrů, a potom jsme tu ještě poseděly v klubovně nebo venku na platu a popovídaly si s ostatními. Někdy jsme jezdily každá ve svém kajaku a někdy jsme si půjčily debla a jezdily ve dvou. Přivedla jsem sem ještě Janu Tesřovou a Táňu, a všem se nám to tu zalíbilo. Takto bych proti sportu nic neměla, když mě nikdo nenutí závodit a dělat krkolomné kousky. Projíždět se na loďkách a nemuset se snažit o výkony a rekordy mi nevadilo. Jednou byl pořádný vítr, dělaly se vlny s bílým hřbetem, po proudu a po větru se jelo dobře, ale zpátky to nešlo. Zápolila jsem s vlnama, vítr mi stáčel loď, píchala jsem vodu usilovně a skoro jsem se nehnula z místa. Když víc zaberu, chytím kraba, div že se neudělám. Jedu vpravo, jak se správně má jezdit. Konečně jsem se dopachtila na úroveň domovského přístavu, zbývalo jen přejet na správnou stranu napříč řekou k protějšímu břehu. Dál zápasím s vlnama - když vtom letí po vodě skiff - hrozná rychlost, nestačím uhnout - odstrčí mě? - prásk! - ostrá  špice skiffu proletěla mou lodí a napasovala se do ní. Zděšeně zírám, jak se mi hrne do kajaku voda, skifař zírá stejně zděšeně. Postavím se a bezradně zírám dál, a mezitím vypukne na Vltavě pozdvižení. Co se to tu děje? Sjíždějí se sem veslice, kánoe i kajaky. Jana s Táňou, které jely opodál, se sem blíží taky a dohadují se, co blázním. Můj kajak už  je plný vody, ale skiff ho drží na hladině. Připlula ke mně pramice s malými kluky a nabídli mi, ať se zachráním na jejich lodi. A už je tu i říční policie. Policajti zatkli oba účastníky nehody a pak se snažili naše lodě oddělit, ale vůbec to nešlo. Naložili tedy i spasovaná plavidla a vše dovezli k nejbližšímu platu. Tam nás vyslechli, kajak stáhli ze skifu a mně potom i s děravým kajakem dopravili do Dynama. Trenérům vysvětlili, že je to všechno moje vina - jela jsem napříč přes řeku. Snažila jsem se jim vysvětlit, že jsem se nějak musela dostat na svou stranu, ale policajti trvali na tom, že napříč přes řeku se nejezdí. Trenéři jejich slovům nepřikládali velkou váhu a čekali jen, až poldové vypadnou. Když odjeli, spustili hromobití na drzé skifaře, a všichni, kdo se tu shromáždili, se přidali. Kdekdo znal nějakou historku o zpupných skifařích, těch frajerech a bezohledných lumpech. Kajak půjde spravit, nic si z toho nedělej. Po týdnu mi trenér řekl, že se na to ptal, skifař má mít správně na přídi gumovou kouli a tenhle ji neměl, vina je to jeho a poldové jsou blbí. Ještě prý že to odnesla jen loď, kdybys byla o půl metru blíž, tak by tě byl propích...       

Irena vzbuzuje úctu a obdiv svou nezdolnou vůlí, energií a podnikavostí. Mně to nesedí, jsem založení klidného a líného. Irena touží po vzruchu, zábavě, činnosti - a má toho všeho tolik, až je celá uštvaná a unavená. Naříká, co má práce, a jak to nemůže stihnout, ale nepolevuje a přibírá si další a další zájmy. Má potřebu stále se s někým seznamovat a stále získávat nové příležitosti ke společenským stykům. Zdá se mi, že na úkor kvality a hloubky vztahu. Ale nelze se neobdivovat její nezdolné vitalitě. Při vší mnohostranné činorodosti stíhá studování i mnohá milostná dobrodružství. Chodí s Petrem, ale vedle něj má ještě mnohé další známosti, s jedním klukem se rozloučí a za rohem už čeká další, jedno rande navazuje na druhé a mezi nimi jen minimální pauza, někdy to dá fušku, aby se kluci náhodou nesetkali. S každým člověkem se umí spřátelit, všechno stíhá, nic si neodřekne, a chce-li něco, tedy toho dosáhne. Nahání mi to hrůzu, neuměla bych žít takhle na plno a bez odpočinku. Když máme za úkol malovat květinu, věnuju všechen čas a všechny síly tomu, abych dosáhla maximálního výsledku a nemohla bych se s čistým svědomím v té době věnovat čemukoli jinému. To Irena zvládne namalovat květinu a ještě jít na rande a večer do divadla. Namaluje ji dobře - ale určitě by ji namalovala líp, kdyby tomu věnovala všechny síly. Ale nač? Jí stačí, že úkol splnila dobře, nemusí ho plnit co nejlíp. Ten přístup mě děsí a současně ho obdivuju.    
Pro život je určitě výhodnější.
S Irenou jsme se spřátelily na praxi v Semilech, vlastně nejdřív kamarádila s Marií Müllerovou, jen proto, že si byly podobné a každý si je pletl. Ale když jsme se poznaly blíž, usoudily jsme, že si rozumíme, a já jsem Irenu té protivné Marii jaksi přebrala. Ta mi to myslím nikdy neodpustila. 
 
Irena byla vždycky o krok napřed, všechno znala líp a dřív, všemu rozuměla víc a snáz.!
Přes to  mi dělalo občas dobře si s ní po žensku poklábosit, pomluvit mužské a zdrbat ženské, pohovořit si o umění i si vyměnit recepty na zajímavé pokrmy a návody, kterak odbýt protivné domácí práce. A když jsem se rozvedla, pomohla mi, pozvala mě s dětma na chalupu, byla na mne hodná.

Rozuměla si dobře s mojí mámou, viděla v ní jen tu skvělou ženu, kterou uměla máma být, její odvrácenou tvář neznala. Viděla v ní dokonalou matku, kterou sama neměla. Máma se před ní uměla ukázat, rozehrála rejstříky svých nejlepších vlastností, byla před Irenou báječná, veselá, chápající, moudrá i laskavá. Když jsem se pokoušela nadhodit, že máma umí být i jiná, brala to Irena jako mou rozmazlenost a moje podivínství. Cítila jsem jen bezmoc a rezignaci, když se ty dvě spolu domlouvaly, jak mi pomoct a jak ze mne udělat normální osobu, alespoň tak dokonalou, jako jsou ony. 
Bylo po maturitě, Irena chodila s Petrem, já pořád s nikým, směšná stará panna. Vezmou mě tancovat, abych neseděla za pecí, abych si taky konečně někoho našla. Vyparádili mne, napomenuli ať se nemračím na lidi, mysleli to strašně dobře a cítili se velice na výši. Já zato jsem se cítila ponížena k nejzažší míře, když jsem tam tak mezi nimi seděla a nikdo pro mne nešel. Kdo by taky šel, tvářila jsem se pohřebně a nasadila jsem tak odpudivou masku, že jsem musela už z dálky každého tanečníka odradit. Náhodou byl na večírku taky Pavel Mucha, a přišel pro mne. "Ach jo," udělala jsem znechucený obličej, který pravil: "Ty chudáku, jdeš pro takovou šeredu jen proto, že musíš - no ale když už jsi tu, tak co mi zbývá, než jít tančit?" Odtančili jsme jeden kousek, Pavel byl celý rozpačitý a nešťastný z toho, že mne asi vytrhl z milé společnosti, že mi asi nepřišel vhod, vrátili jsme se ke stolu. Irena přiběhla udýchaná a rozveselená. "Co to bylo za kluka? Ty ho znáš? Ty ses na něj tak zatvářila, jakoby ti byl strašně protivnej! Co ti udělal?" 
  
1956
Vraceli jsme se stopem z výletu na Slapech - Irena s Petrem, Lída Sedláčková a já. Cestou zpátky jsme se stavili na Zbraslavi u Votočků, jen já s Lídou, abychom vyzvedli psa, kterého nám slíbili - jedno ze štěňat Wendy. Přinesli nám fenku s hnědým čumáčkem, a jelikož Lída nebyla ochotná společensky konverzovat a nebavilo ji pobývat ve šlechtickém sídle, spěšně jsme se rozloučily, popadly psa a nezdvořile zmizely. Jordán prý potom brečel, že se se psem nerozloučil. Přivezla jsem domů krásné miloučké štěňátko zlatého kokršpaněla. Příští neděli přišli na návštěvu Tesařovi, seděli jsme na verandě kolem stolu a vymýšleli jsme jméno. Musí začínat na Ve- protože maminka je Wendy, musí být holčičí a musí hezky znít. Padlo mnoho návrhů, nakonec jsme se shodli na jménu Vega. Tetě Mimě lahodilo, že pochází z astronomie, ostatním se líbilo, že je krátké a dobře de vyslovuje. Máme Veginku. 
Máma je nadšená, sice má práci navíc, ale ze psa má radost. Táta se zlobí, že ho rozmazluje, ale máma nedá na Veginku dopustit. Máma vyrůstala v rodině, kde bývalo psů mnoho, babička Roháčová je milovala. Táta hledí na psa spíš jako na cosi nehygienického a starosti přidělávajícího. Tvrdí, že na psy musí být přísnost a hrozí se, když si Veginka lehne na záda a uši se jí rozhodí do šířky po zemi. Tehdy je vidět, jak jsou nadměrné. "To je patologický, ty uši," nesouhlasně reptá. Máma chodí Veginku trpělivě venčit, a nosí ji do schodů. "My ještě po schodech neumíme," omlouvá ji, a mluví o ní v první osobě množného čísla, tak jako mluvívají matky o svých kojencích. Zlobíme se na to a vyčítáme mámě, že ji neumí ani plácnout. Máma tvrdí, že ji plácne každou chvíli, a my namítáme, že ji trestá příliš vlídně, takže ona si toho ani nevšimne. "To se musí plácnout tak, až zakňučí," vysvětluju. "Nesmíš bejt tak tvdá," řekla máma smířlivě a já jsem se zastyděla. Ivana Veginku miluje, tak jako miluje všechny živé tvory. Veginka je krásná, ušlechtilá a přejemnělá, má dlouhý rodokmen (delší než uši, říkáme) zlatohnědou hebkou srst, ustaraný pohled, nožičky jak ploutvičky (říká máma). Rádi se s ní chlubíme před lidmi.    
Ale jednou v listopadu se stalo, že Veginka najednou zčistajasna onemocněla. Ležela ve svém pelíšku v kuchyňském výklenku, náhle sebou začala prudce škubat, tlouct sebou a házet. Byly jsme u toho my s mámou, vylekaně jsme k ní přiběhly, já jsem ji chytla do náruče, ale nemohla jsem ji udržet. "Ona má křeče," řekla máma zděšeně. Zabalily jsme ji do deky, položily na gauč a nešťastně jsme čekaly, co bude. Uklidnila se, ale za chvilku dostala záchvat zas. U huby měla pěnu, všecko bylo najednou od pěny. Máma telefonovala doktoru Svátkovi, ten přišel a dal jí penicilín. Řekl, že je to psinka, doporučil Hysteps a morfium. Veginka byla celá pomatená, nepoznávala nás, pobíhala sem tam, chvílema divoce štěkala, snad měla halucinace. V pomatení dokonce skočila z verandy. Druhý den umřela. Všichni jsme pro ni brečeli, nejhůř to nesla Ivana. Tátu pak mrzelo, že na ni býval přísný. Máma řekla, že jediným lékem bude nový pes.
Zanedlouho byl tady. Jana Tesařová dala Ivaně typ, že na Malé Straně jakási paní prodává levně čistokrevného foxteriera. Dovedla ji tam, a Ivana ho s radostí koupila. Dala za něj padesát korun, což bylo podezřelé, čistokrevný pes by stál alespoň desetkrát víc, ale Ivana se radovala, jak dobře pořídila. Protože jsme tenkrát právě četli knížku Péťa pes od Gebauerové, dali jsme mu bez dlouhých porad jméno Péťa. Měli jsme podezření, že s tou čistokrevností to nebude jisté, já jsem pořád doufala a jak rostl, srovnávala jsem ho s obrázky v atlasech, a zjišťovala jsem, že se foxteriérům podobá míň a míň. Když ho prohlížel doktor Svátek, říkal, že by za něj nedal ani halíř, a že podle něj to je foxterier říznutý bernardýnem. Ale už to byl náš milovaný Péťa a už nám to nevadilo. Patřil hlavně Ivaně, ta ho milovala, cvičila, chodila s ním na procházky, prožili spolu mnohé příhody.
Profesor Tomášek nám říkal: "Když začínáte výkres, myslete si, že to musí být vaše vrcholné dílo." Jiný profesor zas nabádal: "Vždycky si říkejte, že to zkazíte, a nebuďte úzkostliví! Pak má ta práce švih!" Tak kdo má pravdu? Máme volit zlatou střední cestu? Nemám ráda moudrá nabádání ke zlatým středním cestám, milejší mi jsou extrémy. Možná bude nejlepší volit zlatou střední cestu mezi extrémem a zlatou střední cestou. A nebo zlatý řez mezi extrémy. Symetrie je estetika blbců, prostředek není elegantní, hlavní bod budiž umístěn ve zlatém řezu, ne ve zlatém středu. 

Na škole dožíval klasicismus, akademická  tuhost a bezduchá přísnost, ani poctivý realismus to nebyl. Secesi měli všichni profesoři za úpadkovou a skoro hanebnou, ale to nejhorší z ní, ten bezduchý ornament, přenesený do současna, ten přebrali, aniž by to tušili, a nám předkládali. Tupý dril druhořadého opakování a nekonečného kopírování. Ti, kdo učili věcné kreslení, figurální kreslení, modelování nebo písmo, stále jeli v oněch vyjetých kolejích neživého akademismu - snad tím musí projít každý výtvarník, tím úmorným kreslením  nezáživných sádrových modelů, zaprášených a bezvýrazných, tím odvarem z antiky, tou nudou  vyšprtaných výkresů bez života. Ve svojí soukromé tvorbě byli naši profesoři ne-li ti nejlepší, alespoň poctiví. Markupovy sochy byly v Národní galerii, Havlas byl náš jediný a vynikající glyptik. Ale to, co požadovali od posluchačů, to byl úmor. Nejhorší bylo modelování. Ruce protivně zapatlané od hlíny, a k tomu nuda a beznaděj, osnovy z pravěku, akademická zkostnatělost. Do úmoru kopírujem obří sádrové oko, jindy nestvůrný nos, nebo obrovité rty. Dle omšelosti a zaprášenosti modelů soudím, že sloužily už v minulém století. Snad jsou to části antických soch, možná mají ušlechtilé tvary, ale jsou mrtvé, hladké, studené, šedé prachem, neživé a odpudivé. Praví, že vše, co se vzdaluje akademickému ideálu, je úpadkové, nedůstojné, pro lidový vkus  nepochopitelné a tudíž zakázané a protistátní. Znechuceně a otráveně pižlám svou atrapu obřího oka a profesor Krechler se zlobí, že nevidím jeho krásu, nevystihuji ušlechtilst linií, nezvládnu ani udržení proporcí. Stojíme kolem otočných modelovacích stojanů, tupě a bez nadšení vytváříme obrovské bulvy a jakmile se Krechler ztratí z dohledu, vypukne bitva s hliněnými kuličkami. Krechler je na tento druh činnosti alergický a spatří-li někde na zdi tuto kuličku přilepenou, ztropí rámus, hrozí sankcemi a hlas mu přeskakuje do fistule. Pak zas mizí ve svém kabinetě, kde pracuje na své monumentální dřevořezbě. Uchystám si plnou hrst kuliček a jen je z dohledu, vrhnu je tam, odkud na mne v předešlé bitvě přiletěla zvlášť dobrá trefa. "Krechler bude džezovat," varuje Irena a všichni se chechtáme. Na druhém konci atelieru má druhá skupina našeho ročníku figurální kreslení. Když moc vyvádíme, přijde nás napomenout Havlas, který učí tam. V té chvíli propukne zábava mezi těmi, kdo mají kreslit. Konečně zvoní, z druhého konce kreslírny zní foukání fixírek,  my si svoje nehotové práce pokropíme vodou a zabalíme do igelitu, ovážem provázkem a uložíme do polic, abychom za týden mohli na té duchamorné obludnosti pokračovat. "Očistit stolky" káže Krechler a hrozí, že dáme učebnu na své náklady vymalovat - na zdi spatřil šedé kolečko.

Češtinu jsem se nikdy neučila - tu jsem uměla jaksi sama od sebe, neomylně, nevím jak, a vždycky jsem byla nejlepší ze třídy. Aniž bych se o to snažila a aniž bych si na tom jakkoli zakládala, prostě to tak bylo. Zato matematiku, fyziku a zejména chemii jsem nemohla pochopit a mnohé oblasti z těchto věd jsem nepochopila nikdy, ač to jiným lidem nečinilo problémy a trpělivě se pokoušeli mi to vysvětlit. Matematiku mi natloukla do hlavy teta Mima, takže závěrečné zkoušky jsem udělala, dokonce dobře, ale s gustem jsem pak vše zapomněla. Na štěstí nás těmito vědami na střední škole nemořili dlouho, jen v nižších ročnících. Patřičně jsme jimi pohrdali - byla to ta nejsnažší cesta, kterak se cítit jako umělci. Umělec přeci nepotřebuje nějaký chladný rozum a nějakou vědu bez citu. 

Ráda jsem chodila na umprumácké výstavy klauzur. Umprumka sice navenek působila majestátně, akademicky a vznešeně, ale abstrakce tu už nesměle vystrkovala růžky a socialistický realizmus nebyl tak zcela povinný. Líbilo se mi celé prostředí té školy, bylo plné tajemného ticha, perné práce, vysokorodného kumštu, příští slávy, ale také pověstné srandy. Sem se tak jednou dostat... ale pokládala jsem to za nesplnitelný sen. Ty vysoké a tmavé chodby, to široké schodiště, vzbuzující posvátnou úctu. Ateliery veliké, světlé, s obrovskými okny. Pro výstavu byla větší část atelieru uklizena, na stojanech rámy a v nich za sklem vzorně adjustované práce. Na stolech pod sklem také. Vše provedeno čistě a pečlivě. Zbylý prostor atelieru, oddělený řadou skříněk a zatažený plentou, sloužil za sklad zbylého zařízení, zde byly naházeny v neuvěřitelném neladu zbývající malířské stojany, nepoužité stolky a židle funkční i rozbité, zmuchlané pláště a koše, přetékající pokreslenými papíry. Na stolech byly nedokončené práce a nedojedené svačiny, sklenice se štětci a kupy krámů. A u toho seděli posluchači v družné zábavě - ti co měli mít dozor na výstavě. Na návštěvníky, kterým se měli věnovat, vesměs kašlali. Jen někdy z výšin své úžasnosti shlédli dolů a prováděli hosty po výstavě, hrdě vychvalujíce vystavenou tvorbu. Jak jsem jim záviděla! Tu jejich samozřejmost, se kterou sem chodí. Tu jejich bohorovnost, to sebevědomí. Ty jejich úžasné práce. Všude to tu voní barvami, pílí, pernou dřinou, slávou, uměním s velkým "U". Všecko je tu jaksi poetické, tajuplné, nedostupné, kouzelné. Jak malinká jsem mezi vší tou vznešeností. Úctou se stěží mohu nadechnout. Kdybych se sem tak dostala... ale nemůžu na to ani pomyslet, uchazečů je asi tak čtyřicetkrát víc, než přijímají posluchačů, a většinou už se ví předem, kdo letos bude přijat. Dostat se sem bez protekce prý je vyloučené.

V dílnách děláme soustružené dózy, jednu vysokou, na cigarety, druhou plochou. Jak se taková dóza vlastně dělá? Dílenský profesor vysvětluje: na prkýnku si naznačíte kruh, vyříznete ho pilou, vysoustružíte si pomocné pouzdro, vsadíte do něj to kruhové prkýnko, na něm uděláte čep, jednu stranu vybrousíte a vyleštíte, pak se na šroubové pouzdro nasadí jiné pouzdro, na to se nasadí ten čep, vysoustruží se druhá strana, vybrousí a vyleští - a máte víčko. Druhá část dózy se dělá obdobně, nasazuje se rovnou na víčko a leští se s ním současně. Nerozuměly jsme s holkama ničemu, jen jsme se chamtivě hádaly o hezčí dřevo a o to, která bude pracovat na jakém soustruhu. Po každém jednotlivém úkonu jsme se chodily ptát, jak dál. Napětím mi až vstávaly vlasy a na temeni jsem cítila šimrání, když jsem soustružila vnitřek. To už chce vskutku zručnost. Hotové dózy jsme si vzaly domů, abychom podle nich vyrobily dokumentační výkresy, a tak jsem ty svoje ukazovala všem známým: "Koukni se, tohle jsem dělala sama!" "Vážně? A jak? Tos nemohla dělat ty! Ty tohle opravdu umíš?" Svoje dózy jsme měly vyzdobit kompozicí z barevných tmelů.  Námětem výzdoby měla být květina s motýlem. Pracovala jsem na návrhu velmi pilně, zvolila jsem si hluchavku a běláska. Na stylizaci jsem pracovala tak usilovně, až jsem večer nemohla usnout. Vždycky se mi v polospánku zjevila nádherně stylizovaná hluchavka, jen na malý okamžik, honem jsem musela rozsvítit a co jsem stihla postřehnout, si do škicáku, položeného u postele,  zaznamenat. Druhý den jsem celou svoji práci předělávala podle svých nočních kreseb. Do poslední chvíle jsem ji vylepšovala, pak jsem ji měla vskutku nejlepší a dostala jsem jedničku. Motiv, složený z plošek, byl vyryt do dřeva, okraj plochy musel být podseknutý, prohlubně se vyplňovaly barevnými tmely. Dneska po letech se mi zdá celý ten předmět i způsob výzdoby trochu podezřelý, ale ve své době byl asi pokrokem. Oproti tehdy módnímu vypalování a malování to byla technika o něco vkusnější. Vysokou dózu jsme měly vyzdobit geometrickým ornamentem. Hlavně dát pozor, aby se nám sem nevloudily secesní prvky - tenkrát byla secese stále ještě úpadková a překonaná, to mělo trvat až do šedesátých let. 

Kluci vesměs tvoří partu, holky se specializují na vytváření nerozlučných dvojic. Jedna z nich bývá dominantní a cepuje tu druhou: "Ty šaty si koukej dát ušít líp než posledně, a ne ať je máš ke krku, ty jeptiško, a co to máš na nohách? Vypadáš jak stará panna! Proč se tak nemožně češeš, seš jak chovanka pensionátu! Ona už zas nechce jít na ples! Nojo, ty  nemůžeš, on by se tam na tebe třeba mohl někdo koukat!" Pérování a peskování se samozřejmě děje v zájmu oběti, neboj se, já z tebe udělám ženskou i proti tvojí vůli. Vytvořily jsme podle tohotu vzoru nerozlučnou dvojici s Irenou, občas mi byla motorem, později jsem toho želela.

V předvojenské výchově jsme se učili střílet, což mi šlo. Všechny zásahy jsem měla u středu terče. Nevím, jak to dělám, ale prostě mi to jde, šlo mi to i na základní škole i na pouti. Na lyžařském zájezdu jsme měli sokolovský závod branné zdatnosti, ve všech disciplínách jsem tak tak prolezla, ale ve střelbě jsem byla z celé školy nejlepší. Nikdo mi to nevěřil. Všechny tři rány jsem měla ve středu terče, většina účastníků se nestrefila ani do něj a měla ho čistý. Cymbryla užasnul, ale pak usoudil, že to byla náhoda. Večer byli všichni vítězové všech disciplín odměňováni, jenom mně nedali nic. "No že by tohle," řekl Cymbryla s despektem a ukázal na mne - "že by tohle umělo střílet? To byly asi vadné pušky!" a všichni se rozesmáli. Ne, vskutku, já jsem na to nevypadala. Smáli se, a já s nimi. Jsem blbeček a vím to, a bránit se nemůžu, to bych se zesměšnila ještě víc.

Ani já, ani Ivana jsme se jaksi nestaly těmi pravými holkami ani správnými ženskými. Pořád viselo ve vzduchu jakési prokletí - že mít dceru je hanba a být ženou je průšvih. Trochu jsme si na svojí neženskosti zakládaly a trochu jsme za zády cítily pošklebky okolního světa. Takové divné bytosti, ani ryba ani rak, nepovedení kluci, co s nimi, musíme je vytrestat. Posměchem, nechutí, odmítáním. Ale také jim pomoci - trochu je vytáhnout do světa, vystrojit je, udělat z nich normální holky. Dokopat je na taneční zábavu a najít jim kluka, což všichni vesměs pokládali za jediný normální holčičí zájem. "Normální" přítelkyně nás tu posměšně kritizovaly tu cepovaly tu shazovaly a zesměšňovaly a tu zachraňovaly, vždycky s pocitem nadřazenosti a nekonečné moudrosti. 
Nastal čas, kdy chovati se po žensku a obléci parádní šaty bylo nanejvýš žádoucí : mělo se jít do tanečních. Máma byla dílem nešťastná z nevydařených dcer a dílem pevně rozhodnutá docílit našeho úspěchu hlava nehlava. Sama trochu bezradná a s mírnou přezíravostí, pokoušela se nás jakž takž uvést do stavu parády a elegance. Vyptávala se známých, jejichž dcery už tuto hrůzu absolvovaly, jaká úskalí nás čekají, a sháněla informace, co se má dělat, je-li holka  nemotorné budižkničemu.  Částečně sháněla obětavě látky na šaty, rady známých, doporučení sousedek, informace o nejnovější módě. Částečně se děsila toho, že mi to v tanečních zaručeně nepůjde. Měla jsem chodit společně s Malenou a Janou Tesařovými. Malena se vždycky ráda děsila a všude viděla katastrofy : "My tam budem stojáci, jak tvrdý Y, pro nás jakživ žádný kluk nepřijde..." a zatímco Malena svým řečem sama nevěřila, já jsem jim věřila do posledního písmene. Ani já ani máma jsme netušily, co vlastně je v módě, co frčí, co a jak obléci, co z čeho dát zhotovit, kterak co ušít. Nebyl tu nedostatek peněz, chyběl jen zájem o módu a taky cit pro oblékání, pro umění nosit parádu, pro ladný krok a vznosné gesto sebevědomé ženy. 
Kterak projít tou zkouškou ohněm ženskosti - tanečníma? Máma se snažila co mohla. Od kohosi se doslechla, že kterési dívce nešel valčík a naučili jí ho později v jakémsi soukromém kursu. Ihned se o ten kurs zajímala a ještě než jsem kamkoliv začala chodit, už vítězoslavně hlásila: "Kdyby taneční končily fiaskem, už jsem všecko zařídila."  
Máma se musela vždycky do všeho vložit a všecko předem zachraňovat. Myslela všecko strašně dobře a měla tu nejupřímnější snahu všecko zařídit co nejlíp, ale možná by bylo někdy lepší nechat jít věci v klidu svou cestou. Máma vždy jaksi usoudila, že řeka teče nepravým korytem a bylo by lépe, kdyby tekla jinak. Byla by nejraději změnila dráhy nebeských těles, střídání ročních dob, vůbec běh světa, kdyby se jí zdálo, že jiné dění by bylo lepší. Přemírou energie, svým nadlidským úsilím, občas křikem a láteřením, přesvědčováním, svoláváním celého světa na svou stranu, v neposlední řadě vroucným modlením. Bude to tak jak chci já, protože tak je to lepší. Teď vyvstala hrozba, že mi to v tanečních možná nepůjde a zejména se nebudu moci naučit valčík. 
Šla jsem do tanečních víceméně nešťastně, s pocitem že musím, s hanbou, směšná, jak do boje předem prohraného, ale trochu i s odevzdaností, že to nějak přetrpím. Malena, která chodila už před rokem, mou úzkost s rozkoší živila. A ti kluci, to uvidíte, co je to za blbce! Já jsem čekala buhvíco, a voni to byli samí pitomci. I já jsem měla  představu princů z pohádky, krásných a ušlechtilých krasavců, slušných a noblesních - pak jsem spatřila jelítka, vohrábla, jelimánky a trdla podobná mně. Kromě nich přitroublé pásky a chvástavé nafoukance, hrající si na světáky, a životem znuděné seladóny. Snad byli mezi nimi i slušní kluci, ale nějak se v tom houfu ztratili. Ani holky nebyly všecky na výši, od docela milých a přátelských až po husy, které svůj úspěch zakládají na ponížení sokyň. Můj pocit vlastní nemožnosti to neumenšilo, komunikovat jsem neuměla a tak jsem si asi vysloužila nálepku náfuky, která se s nikým nebaví. Ale zas tak hrozně jsem nedopadla, šaty jsem měla celkem hezké, a tančení mi šlo tak nějak průměrně. Valčík mi šel  tak jako všechny ostatní tance, vcelku jsem ho zvládla, bez nadšení a bez větších omylů, ale máma nicméně sjednala lekci na Zbraslavi. Přijela tam i teta Inka, sešlo se tam mnoho lidí z bandy, proslýchalo se, že snad se bude tancovat a prý se bude konat jakási výuka. "Tak tobě prý nejde valčík? A proč? Vždyť na něm nic není!" slyšela jsem ze všech stran. "Prý se nemůže naučit valčík," znělo odevšad. "Tobě nejde valčík? Neboj se, my tě to naučíme!" Vypukla drezura, trpně jsem se jí poddala a považovala jsem za zbytečné vysvětlovat, že mi valčík šel stejně jako všechny jiné tance a  vůbec jsem si nevšimla, že by byl obtížnější. To jen máma dělala paniku v křečovité snaze vzít běh světa a osudy lidí do svých rukou a všecko hlava nehlava zachránit, aby to dopadlo co nejlíp, a já jsem sebou nechala manipulovat, mlčela a nekladla odpor. Bylo to nejjednodušší, vysvětlováním by se všechno jen mnohonásobně komplikovalo. 
Jaksi jsem těmi tanečními prošla, jaksi jsem je přetrpěla, i na plese jsem byla, ale zatímco se moje spolužačky a vrstevnice natřásaly blahem a o ničem jiném nemluvily než co si oblíknou, jak si dají udělat vlasy, jestli jsou lepší boty na klínu a nebo na podpadku, a jak už se nemůžou dočkat, pro mne to všecko bylo nutné zlo. A asi to na mne bylo dobře znát, protože tanečníci se nijak nehrnuli a žádné štěstí jsem tam neudělala. Připadalo mi to všecko nudné, ponižující, nesmyslné, snad proto že bylo už předem jasné že neobstojím a selžu, a nejvíc mě štvaly ty kecy kamarádek, které tohle všecko pokládaly za smysl života, a netěší-li mne to taky, jsem divná, budu se muset změnit a budu muset být jako ony, protože jen ony vědí jak správně žít. Trochu se mi vysmívaly a trochu měly snahu mi pomoct a předělat mě k obrazu svému, byla jsem pro ně ubožák, zabedněnec, zaostalec a hlupáček. O jedné z nich se vyprávěla humorná příhoda. Rodiče přišli jednou domů a nalezli ji v zoufalých slzách. "Co se stalo?" "Von umřel Zápotockej, von umřel Zápotockej!" (To byl tehdejší prezident.) "A to ti je ho tolik líto?" "Jeho ne, na něj já se vykašlu - ale von kvůli tomu nebude ples!"  To bylo správné chování! Jít na ples je pro dívku to nejvyšší blaho, a odpadne-li, pak je to tragédie. é. 
Pro mne plesy znamenaly časem muka. Doma scény a zoufalý brekot, že nepůjdu a nepůjdu. 
Jsem ošklivá, neohrabaná, neumím tancovat - možná byl opak pravdou, ale moje mindráky byly neotřesitelné. Nikdo pro mne nepřijde, každému budu pro smích. Nechci být směšná a dělám krkolomné kousky a nesmysly jen proto, aby moje pomyslná směšnost nepronikla na veřejnost. Tím se ovšem ztrapním ještě víc. Vmýšlím se do pocitu, že jsem ten nejubožejší, nejsměšnější a nejtrapnější člověk na světě, usedavě brečím a kochám se svým zoufalstvím.

Pak chodila do tanečních Ivana, té tam bylo ještě hůř. Byla příliš urostlá a statná, příliš vysoká, hranatá a ramenatá. Jinak byla hezká, měla bohaté zlaté vlasy a pěkně se jí vlnily, měla hezký milý obličej, plné rty, výrazné oči. Ale nemilovala ženské fintění a měla pro něj jen okázalé pohrdání. Nesnášela kadeřnictví - na štěstí tam chodit nemusela, ale říkala, že jí je blbě jen když jde kolem. Kdyby prý se odtamtud vysál vzduch a slisoval, vznikla by odporně voňavá růžová krychlička.  
Ivana v dlouhých šatech - jaký nezvyklý pohled - odcházela na ples, trochu jak na popravu, zdrceně a nešťastně. Loučila se se svým milovaným Péťou : "Kdyby tys věděl, kam já jdu! Tobě by se tam nelíbilo, ty bys tam štěkal!"

Konal se školní večírek, účastnili se ho dokonce tři Němci, kteří u nás studovali v rámci jakési výměny. Neuměli česky a my zas neuměli německy, jen jsme se na sebe zvědavě usmívali. Pro nás to byla senzace, byli to cizinci. Jeden z nich přišel pro Irenu. Chvíli mlčky tančili a usmívali se na sebe, potom Irenina starší sestra Růženka, která nám dvěma dělala garde, rozhodla, že se půjde domů. Irena brečela - jen se trošku začíná rozbíhat zábava, musí se domů. Já jsem odcházela s nimi, šťastná, že je pokoj od blbého večírku. Nikdo mě tam nepobavil a nikoho jsem nepobavila ani já.

Jak docela jinak to uměly jiné holky!  jak báječně si vedla třeba Olinka Votočková na svém maturitním plese. Byli tam taky kluci z bandy, mile a přirozeně s nimi rozmlouvala, normálně se chovala, vtipkovala, ale s jakýmsi respektem k "pánům", líbezně a roztomile laškovala, ale dobře věděla, kam až smí zajít, aby nevypadala jak koketa. Ach jo, umět to tak jako jiné holky!

Znala jsem z knih mnoho krásných obratů, mnoho popisů závratí ve víru valčíku, dívky se chvěly dosud nepoznanou rozkoší a pociťovaly propastné touhy. Také se v knihách psávalo, že matky jsou ještě jednou mladé v dcerách, když jim špendlí nabírané rukávy k živůtku, řasí bohaté sukně, splétají vrkoče a těší se s nimi na první ples. Já jsem nikdy žádné rozechvění ani propastnou touhu nepocítila. Ani radost z tance, ani rozkoš z pohybu v souznění s hudbou, ani veselou zábavu s tanečníkem - jen strach, hanbu, ponížení a neustálou hrozbu vlastního selhání.

Máma mi dala šít nový kabát, z tweedu, chtěla jsem ho rovný, bez pásku, kimono rukáv, stojatý límec, našité kapsy. Veliký knoflík z rohoviny jsem si dělala sama. Kabát je hezký a měla bych mít radost, ale vlastně je mi spíš fuk. Klidně bych mohla chodit dál v tom starém. Holky o ničem jiném nemluví než o šatech, botách a kabátech, stále jen lkají nad tím, jak by chtěly  nové plesové šaty a maminka říká, že letos to nepůjde, když jim je řídila loni, a nový kabát teprve ne, nejsou peníze. U nás je to naopak, mohla bych mít nač bych ukázala prstem, ale já nechci, protože mě to nebaví a staré věci mi stačí. Co by za to mnohá spolužačka dala, kdyby měla maminku takovou, jako je ta moje: která mne nutí stále nakupovat látky a vymýšlet, co z nich dát ušít. Snažím se, aby mě to aspoň trošku bavilo, pokouším se vykřesat z kabátu jiskřičku radosti.    

Víc mě baví umění, práce pro školu, výstavy. Nevynechám žádnou, sbírám katalogy, vystřihuju si recenze z novin. A hlavně se pídím po knize, kde bych už konečně našla tu správnou informaci o umění. Chci znát jeho definici, ono zásadní slovo, které by vše řeklo a vše vysvětlilo. Musí přeci existovat kniha, kde by jasně a srozumitelně stálo černé na bílém, co umění je, jak se pozná a čím se vyznačuje, a kde by byl i konkrétní návod na to, jak se dělá. Musí to být vymyšleno, popsáno a stanoveno - nebo snad po celé věky dělají lidé umění, aniž by znali zákony, normy, pravidla a definice?

A co vlastně je hezké? Je hezké to, co se líbí lidem? Ale každému se může líbit něco jiného. Tak tedy co se líbí většině lidí - ale má většina vždycky pravdu? Fixl říká, že hezké je to, co přetrvá věky. Jak tedy ale můžem posuzovat současnou tvorbu?
Možná, že umění je stylizace, zkracování, zjednodušení. Malým množstvím prostředků dosáhnout maximálního účinu. Několika čarami říct vše. Oficiálně platí, že že kubizmus, impresionismus, surrealismus a všechny další izmy jsou úpadkové, a jedině správné umění že je popisný socialistický realismus neboli polopatismus. Jelikož je srozumitelný širokým vrstvám. Všichni víme, že je to nesmysl. Profesoři by nás měli správně tyto nesmysly učit, a každý to řeší po svém. Někdo ustrašeně prosazuje oficiální názor, někdo řekne docela bez obalu, jak to ve skutečnosti je a co si o tom všem myslí. Komunisti zakázali dokonce i nauku o kompozici, zlatý řez, poučky o výstavbě obrazu. Mnohým profesorům nezbývá, než tyto zákazy ignorovat, chtějí-li nás něčemu rozumnému naučit.  
  
Irena se teď hlavně vášnivě oddávala tancování - zářit ve společnosti byla v té době její největší záliba. Já jsem se pokládala za trdlo, nemehlo, divného tvora a bytost po všech stránkách nemožnou. Tancování předpokládalo krásu, ženskost, eleganci - nic z toho jsem nevlastnila, aspoň jsem si to myslela, a tvářila jsem se podle toho, takže tanečníci po spatření mého odmítavého výrazu vskutku pro mne nechodili. 

Fixl byl žák Kyselův. Výborný profesor, přísný, nic neslevil. Ale vlastně nás to těšilo, pracovat bylo příjemnější než se flákat, jako se to případně dělo v jiných odděleních.  V září nadiktoval plán, co který ročník bude dělat. Dřevěná hračka, mechanická hračka, gumová, kovová, stavebnice... krom toho dóza na cigarety, miska na ořechy, svícen, upomínkový předmět. U každého úkolu datum, kdy bude muset být odevzdán. Průběžně sledoval, jak jsme s prací daleko. Začínali jsme vymýšlením nápadu, škicováním, když byl hotový definitivní návrh,vyráběla se věc v dílně. Dílny žily poklidným, jakoby rodinným životem, každý si pracoval na svém, dohadovali jsme se, kdo bude kdy pracovat na kterém stroji, dílenský profesor na nás dohlížel a radil nám, složité výkony dělal spolu s námi. Pokud jsme dělali dřevěnou hračku, nakonec se lakovala acetonovými laky. K hotové věci jsme ještě museli mít dokumentační výkresy. Domácí úkoly dával Fixl všem ročníkům stejné a známkoval všechny dohromady. Namalovat skleničku, plamen svíčky, květinu, hmyz, zátiší, vymyslet značku, navrhnout plastovou krabici na malířské potřeby. Bavilo mě to, pracovala jsem na domácích úkolech vždycky mnoho dní. Výkresy od všech ročníků, zezadu podepsané, se rozložily po stolech a Fixl je seřadil podle kvality, bez ohledu na to, že třeba někdo z nižšího ročníku  bude lepší než mazák. Známkovalo se bodováním, nejvyšší ocenění byla patnáctka, ta se skoro nedávala, čtrnáctka byla jako jednička, třináctka taky ještě jednička, potom dvanáctka - to byla dvojka, atd. Plamen svíčky se mi tenkrát povedl, měla jsem ho nejlepší ze všech, dostala jsem za něj tři patnáctky.
V dílnách byla nejšikovnější Věra, s ničím se nepárala, šup šup a měla věc hotovou. Stihla při tom z nakradeného materiálu ještě vyrobit lampu a dobře ji prodat. Zato já jsem byla - jak jinak - levá. Dělala jsem právě stavebnici s dvěma medvídky, kteří jedou na vozíku. Ten se dá předělat na kolotoč, skluzavku nebo houpačku, docela dobrý nápad, ale s realizací jsem se natrápila. Nakonec jsem dostala za svou hračku cenu na školní přehlídce i v soutěži prací žáků všech průmyslových škol, ovšem než jsem ji vyrobila.
Vyřežu z prkýnka packy, chci jít soustružit uši a jak tak hledám vhodný špalíček, najdu místo toho kus umělé pryskyřice a začnu vymýšlet, co si z něj vyrobit. Vzpomenu si, že potřebuju rozehřát klih a hledám dílenského profesora, aby mi půjčil sirky. Taky šmirgl budu potřebovat, zapomenu na sirky a hledám příhodný kus šmirglu. Místo něj najdu olejničku, kterou jsem hledala včera, teď už nevím k čemu. Taky si musím nabrousit struhy, obtahovací kámen má Vanda, tak se s ní o něj pohádám. Při tom uvidím na zemi ležet vhodné prkýnko na kolečka, chci je jít vyřezat na pile, ta je ale obsazená. Když je konečně volná, zjišťuju, že má spadlý řemen a já ho neumím nasadit. Chvíli se o to pokouším, pak to vzdám. Vidím, že je volná vrtačka, tak chci honem jít vrtat díry na hmoždinky, než k vrtačce někdo vleze. Ale nemůžu najít kličku, kterou se utahuje sklíčidlo. Aspoň že jsem našla správný vrták, pro jistotu si ho schovám do kapsy. Jdu ke svému soustruhu, abych si nasadila struhák, že budu dělat jamky na hlavičky do medvědích těl, ale mám tam odvčera špalíček, ze kterého jsem chtěla dělat medvědí uši a zapomněla jsem na to. Začnu soustružit, struhy mám tupé, kazím to. Jak se soustruh otřásá, spadne z něj olejnička a vyleje se, a za ní letí univerzální upínač se struhákem. Už je tu dílenský profesor - co to vyvádíte? poprosím o sirky a jsu zapálit vařič pod klihem. Zapomenu na něj, voda se vaří, přeteče, uhasí plamen. Kdo to zas nechal přetéct! 

Po technické stránce měl výuku na starosti učitel Marhoul. Mírný pán, občas trochu bručoun, k stáru sem tam podivín, v podstatě laskavý a trpělivý kantor. Žil sám a jeho koníčkem bylo rybaření, což odpovídalo jeho povaze. Kdysi absolvoval Vídeňskou soustružnickou školu a byl to výborný řemeslník, znalec všech dřev i materiálů, které padaly v úvahu pro umělecké ztvárnění. Také ctitel umělých hmot, správně se mělo říkat "plastické". Tvrdil, že jednou jimi budou nahrazeny všechny klasické materiály. Ovládal je všechny - vulkanfíbr, bakelit, plexisklo - a hlavně královnu všech hmot - PVC.  Dohlížel na nás v dílně, učil nás pracovat na dřevoobráběcích strojích, hlavně soustružit, taky jak se vylévá cínem, jak se tmelí, učil nás klížit. Také jak se opracovává želvovina, jak se vrtá perlrť, jak se barví slonovina. Tenkrát ještě nebylo nic zlého na zabíjení slonů a jiných zvířat za účelem získání ušlechtilých surovin. V jeho kabinetě byly poklady - kusy perletě, pláty plexiskla, rohovina, vzácná exotická dřeva jako palma nebo liana. Učil nás kterak tato dřeva mořit, olejovat a leštit, aby vynikla krása jejich kresby. "Jak jste to nalakovala, šmudlinko, vždyť je to jak posmrkaný!"  Občas se nám podařilo získat nějaký odpad těchto materiálů a vyráběli jsme si v dílně pro sebe ozdobné knoflíky, spony, náhrdelníky, návleky na šátečky, různou módní bižuterii a všelijaké vytoužené nesmysly. Po vánocích jsme si přinesli  kokosové skořápky a nařezali je na kousky, vyráběli jsme ozdoby i z nich. Taky pecky od datlí, ty jsme vrtali aby šly navlékat. Marie je lakovala na bílo - Marie nikdy neměla vkus.
S oblibou jsme si vyráběli obrovské knoflíky, které se nosily na flaušových kabátech. Každý sháněl kravské rohy a v dílně místo školní práce řezal, brousil, vrtal a leštil rohovinu. Smrad pálící se organické hmoty obvykle provinilce prozradil. "Ukaž, jestli děláš hezkej knoflík, tak ti to odpustím," vlídně napomínal Fixl. Rádi jsme zůstávali v dílnách přes čas, mezi obědem a odpolední školou, klábosili jsme, doháněli co jsme nestihli pro školu, dělali si svoje šperky, bývalo tu krásně. Odskočili jsme si na oběd a pak jsme se tu zase sešli, povídali jsme si s paní uklízečkou která v pohodě zametala v dílně piliny a uklízela chlív, který jsme tu nadělali.    

Když jsme jsme natírali acetonovými laky, nabádali nás profesoři, aby nám do nich nepřišla voda, že by se nám pak všechno oloupalo. Neměli jsme důvod jim nevěřit, a vskutku jsme na ty rady dbali. Bohužel se z acetonových laků nedaly některé tóny namíchat, třeba fialová. To byla právě oblíbená barva Mariina, vedle tyrkysové, a růžové, které jsme my ostatní pokládali za hnusné. Ne tak Marie, ta si v nich libovala, a rozhodla se, že když nejde fialová namíchat klasicky, udělá si ji pomocí anilínek. Hned do bílého laku přimíchala anilínku rozpuštěnou ve vodě. Vždyť se ti to oloupe, říkali jsme jí my ostatní, tak jak nám to říkali profesoři. "Uvidíme," řekla Marie a namíchala krásnou barvu, aspoň dle sebe. Natřela s ní hračku - a nic. "Kde jsi vzala tu barvu?" užasl Fixl. Marie se přiznala, Fixl se zděsil, pak ale musel uznat :"Učinila jsi obrovský vynález."
(Vědci obvykle velmi dobře vědí, proč to či ono nejde - až přijde nějaký blbec, který neví, že to nejde, a udělá to.)
Stejně tak Marie pohrdla poučkou, že se nejdřív klíží a potom lakuje. Nalakovala součástky svojí hračky každou zvlášť, bylo to tak jednodušší. Potom je sklížila, a vida, ono to drží. Ovšem jen do doby, než vzal pan profesor hračku do ruky a před očima všech ji bez velkého úsilí rozložil na prvočinitele. Tentokrát se pohrdání ověřenými postupy nesetkalo s úspěchem.

Mnozí profesoři nám s radostí demonstrovali příměr s propastí. To se nakreslilo "umění" - náznak řeckého chrámu třeba, a o kus dál panáčci, "To jste jako vy."  A mezi tím veliká jáma, propast: čára která značila zem se hluboce prohoupla. "A vy se chcete dostat k tomu umění, ale přes tu propast nemůžete. A vy musíte makat a makat a tvořit a udělat spousty svinstva, a až se tahle propast naplní svinstvem, tak se k tomu umění dostanete!"
Měli pravdu, toho svinstva se musí nadělat moc, než se člověk dostane k umění, zrovna jako se musí udělat moc a moc blbostí, kopanců, volovin a úletů, než se člověk dopajdá k rozumu.

Jednou nám Fixl ukazoval jakési staré dřevěné dózy, dle nás nevkusné, a říkal - nesmějte se. "Nesmějte se tomu, bylo to hledání, a bylo myšleno poctivě.  Kdyby byli tyhle omyly nedělali tenkrát oni, tak jsme je dneska dělali my."
(My - my zázrační, my kteří jsme k tomu umění už došli. Právě je v módě styl "brusel")

Profesor Fixl byl v Paříži - a to bylo něco neslýchaného. Směl jet do ciziny, a navíc na západ! Pro normální smrtelníky bylo jakékoliv cestování téměř nedostupné, a jet na západ nemožné. Jen za výjmečných okolností směli významní prominenti velmi vzácně vyjet. Po návratu pak vyprávěli věci, které lidé lačně hltali, nad kterými žasli a nevěřícně kroutili hlavami. Pan profesor tam byl kvůli jakési výstavě, služebně samozřejmě, soukromé cesty se nepovolovaly. Po návratu také on vyprávěl neuvěřitelné věci. Co všechno mohou lidé mít a jak si můžou žít. Jak se oblékají a co si můžou koupit. Francouzské děti jezdí trampovat do Afriky! Nezaměstnhanost? To se u nás jen tak říká. Na vlastní oči jsem viděl spát nezaměstnaného právě pod cedulí s náborovým plakátem na práci v dolech. Kdo pracovat chce, ten si práci najde. A toho zboží tam! Začínají se ve velkém vyrábět předměty z umělých hmot. Ty mají fantastické vlastnosti : jsou lehké, pružné, velice pevné, nerozbitné,  mohou být průhledné nebo v jakýchkoliv nádherných pastelových barvách. Jsou velmi levné - třeba takový kartáč z umělé hmoty stojí - přepočítáno na naše peníze - jednu korunu!  Lze jimi napodobit - a nejen napodobit, ale ještě lépe udělat vše, nač si vzpomeneme. Jsou zdraví neškodné, jsou krásné na pohled, lehké, pevné, tvrdé či ohebné, pružné, či tvárné. Jednou se z nich bude vyrábět úplně všechno, jednou nahradí všechny drahé a nedokonalé přírodní materiály. Je to materiál budoucnosti. Nádobí z nich je nerozbitné, látky se neroztrhají, nábytek bude mít libovolné tvary, z umělých hmot budou  domy i auta, všecko kolem nás bude jednou z umělých hmot. Tvarování předmětu už nebude závislé na materiálu, ale jen a jen na funkci a účelu výrobku. Všecko se bude tvarem přizpůsobovat člověku. Šaty nám nastříkají přímo na tělo. Žádné šití, žádné zkoušení. Okamžitě nám budou padnout. A žádné praní, jen se budou oplachovat vodou. Možná se ani nebudou špinit. Není to úžasná perspektiva?
Na důkaz nedostižné dokonalosti umělých hmot přivezl z Paříže Fixl láhev z této nové hmoty vyrobenou. Směli jsme si jí vzít do ruky - byla lehounká, při stisknutí zapružila. A jak má chytře a jednoduše vyřešený uzávěr! Fixl ji vzal - a pustil na zem. Úžasné! Nerozbila se! Odskočila od podlahy, vůbec se nijak neporušila. Zírali jsme na ten zázrak.
Zatoužila jsem po takové láhvi. To by bylo něco na výlety. Lehká, nerozbitná, akorát do baťohu. Nojo, ale kde ji vzít. Krásná, ale nedostupná. Takovou nikdy mít nebudu. 
Toužila jsem i po jiných předmětech z umělých hmot. U někoho jsem viděla molitanovou houbu, taky dovezenou z ciziny. Byla zářivě barevná a hebounká. Jindy zas jsem spatřila molitanové pantofle k vodě. Byly měkounké, pružné, mohly se namočit a nic se jim nestalo, a byla na nich mašlička, která se nepomačkala a stále trčela vzhůru. Jaká nádhera. Mít něco takového!
Později Dana Seiková z Kresleného filmu, už začátkem šedesátých let, získala bony a těšila se, že si půjdou s manželem koupit do Tuzexu plastový koš na prádlo, plastové předměty se konečně dají koupit i u nás, bohužel jen v Tuzexu.  Druhý den vyprávěla, jak tam vskutku koš měli a jak ho koupili, sice na výběr byla jen jedna barva - růžová, ale koš je úžasný, a když ho nesli po Praze, lidé je zastavovali a ptali se, kde ho získali. Dlouho byly tyto předměty pokládány za žádoucí, krásné a vrcholně užitečné.
Jak to s plasty dopadlo, to už víme. Svět je jimi zaplaven, vnímáme je jako ohavné, studené a nepříjemné. Rádi se vracíme ke starému dobrému sklu, dřevu, proutí, bavlně a slámě.

Mým motorem byla Irena. To ona vymyslela, že budem chodit do Dynama jezdit na kajaku. To ona přišla s tím, že budeme chodit na Pečírkovy přednášky o českých malířích, které mě tak nadchly. To ona rozhodla, že musíme maturitu udělat na samé jedničky - a tak jsme ji tedy udělaly. Irena byla nabitá energií a já ochotná nechat se vzít do vleku. Irena taky byla jediná, kdo uměl komukoli upřímně vytknout chyby, které viděli i jiní ale pomlčeli o nich, aby si nenadělali nepříjemnosti. To bylo od ní statečné a vlastně velice přátelské. Dokázala mi třeba otevřeně říct, jak při svojí poddajné a ustrašené povaze neumím nikomu říct NE, ačkoliv předem vím, že to co právě slibuju nemůžu splnit. Čímž natropím víc nepříjemností než kdybych rovnou odmítla.

V neděli odpoledne mne vytáhly holky ven. Cítily to jako svou povinnost vůči zabedněné spolužačce, která má nenormální choutky sedět doma, číst si, nebo dokonce něco dělat pro školu. Bavilo mě být doma, bavilo mě povídat si s tátou, bavilo mě dělat výkresy, zato jsem neměla ráda to, po čem spolužačky bažily : taneční, plesy, čaje, společenské události. Cítila jsem se tam neohrabaná, nijak hezká, přihlouplá, a dávala jsem všem potencionálním tanečníkům najevo, že se mnou tedy zábava nebude. Krom toho mi připadalo jaksi pitomé naparádit svou tělesnou schránku, vystavovat ji na odiv, a pak povýšeně odmítat všechny nápadníky, kteří se o mne měli v hojném počtu ucházet. Toto počínání všechny moje vrstevnice pokládaly za velmi žádoucí, zábavné, normální a jediné možné, snažily se mne pro ně získat a tím mne spasit a zachránit přede mnou samotnou. Máma, která  pokládala tyto zábavy za frivolní a plytké a jistě by ji velmi zlobilo a pobuřovalo, kdybych jim holdovala, měla zas na druhé straně potřebu neustále mne předělávat a napravovat, a tak mě nutila s holkama chodit a nechat se od nich trochu přitesat do dívčí podoby.     
Tak tedy jsem sjížděla trolejbusem třiapadesátkou na konečnou na Václavák, tam jsem se sešla s holkama a vpadla do víru společenského dění. "No, to je dost, žes taky vytáhla paty," vítaly mne spolužačky, kamarádky ze školy nebo z tanečních a jiné, které jsem znala jen od vidění. Tvořily hihňavou partu a chvěly se vzrušením z tisícerých dobrodružství, kterými bylo ovzduší nabito. Václavské náměstí padesátých let, chudý příbuzný Broodwaye, se klopotně snažilo o světovost zejména krotkými nenápadnými neony a skupinkami pásků v pasážích, ktetrých jsme se lehce obávaly a kteří se obávali esenbáků, ač to nedávali najevo. Páskové těch dob nosili načesané emany, těžké boty "maďary" - s podezdívkou, mezaninem a prvním patrem (jak si z nich utahovala komunální satira), kalhoty zvané roury, zakázané ve školách, někdy dokonce tak úzké, že musely mít na nohavici zip. Kostkovaná saka s rameny do flašky, ti nejodvážnější měli kostkované košile, něco téměř nezákonného. 
Přes rameno hozený "pytel" neboli sportovní vak, pošitý odznaky, zatahovaný šňůrou.
Tato móda byla hojně karikovaná v Dikobrazu a troufali si ji nosit jen ti nejsmělejší. Václavskému náměstí se říkalo Trafalgar, taky Tráf nebo Trafouš, měl to být velký svět, měl budit vzrušení a opojení, byly tu kavárny kde se tančilo a zněla odtud jazzová hudba, po socialisticku krotká a učesaná, přesto svůdně protistátní a vonící Západem. Nově otevřený Dům módy s úžasnými výlohami, o nichž si lidé mezi sebou vyprávějí. (Jednou tu oblékli figurinu do širokých kalhot se záložkou - a k nim jí dali lodičky na vysokém podpadku! Lidé se kolem výlohy srocovali a museli ten módní výstřelek honem stáhnout. Jindy tu vystavili krajkové svatební šaty za tři tisíce!) Mladí se tu scházejí a pociťují vzrušení a opojení, ač tato nápodoba západního světa je uboze nesmělá, provinční, chudičká a upachtěná, jako celý socialismus. Výlohy Domu potravin, kde lze občas spatřit výstřední pamlsek, dovezený z dálky, který je pak ihned vyprodán. Výlohy klenotnictví, obležené obdivovateli. Biografy zvoucí obřími reklamami na nejnovější film.    
Mezi mládeží kolovalo říkání v páskovském žargonu: "Tak ti hlásím, že jsem včera utrh´ 
na asfaltu fugl nový kvítí. Je to ale břehule, co ti mám bublat. Šinu si to takhle po Trafouši a vidím jak tam troubí, tak k ní zarejduju: "Tě pic krasotinko, kdo tě sem prsk že tě nevobroubil?" "Ále čekám tu na kádra a racek má zpoždění, tak tu podpírám ten kandelábr nad plán." Na sobě měla príma vohoz z Darexovýho štofu, píchanej v módes róbes amerikánes, v uších lustry, zmalovaná jak zebra. Tak jsem jí hned začal bublat do ovaru, zašli jsme do kafáče na černou vodu a potom trsat do Juldy-fuldy, válela na parkete figury jak..." - už si nepamatuju, jako kdo ani jak to pokračovalo, ale nějak se to při vší odvázanosti  odehrávalo ve vší počestnosti, u těch podezřele protistátních figur, válených na parketě, to končilo. Tančící páry bývaly přísně sledovány, kdo by se na chvíli přestal držet partnera a pokoušel se o výstřední figuru, byl vyveden z večírku či plesu policií, ale šuškalo se, že ve Fučíkárně neboli Juldě-Fuldě po půlnoci prý nějací odvážlivci figury trsají. 

Korzovaly jsme s holkama, zavěšeny do sebe, v dlouhých flaušových kabátech, u krku zapnutých na kostěný knoflík, ramena do flašky, v širokých šedivých kalhotách Chruščovkách se záložkou (roury bychom si netroufly), v plstěných botách zvaných tatranky, oblečeny podle módy přihlouplé a těžkopádné už tenkrát. Chichotaly jsme se svému šuškání a tvářily jsme se, že nás nic jiného než naše šuškání nezajímá, a ta parta podobně korzujících kluků, která chodí proti nám, takže ji občas potkáváme, tváří se omrzele a vede ramenaté řeči, ta že nás zajímá ze všeho nejmíň. Tu je míjíme u Domu módy, tu Na Můstku, střelíme po sobě pohledem a jinak se všichni tváříme okázale ledabyle. Jeden z kluků vyniká výstředním oblečením, má kostkované sako, je středem obdivu, a všichni přímo srší vzrušením a pokoušejí se o netečný výraz v unuděné tváři. Statečně korzujem, naše skupinky se potkají, zavlní se, nenápadně po sobě kouknou a klátí se dál. U Alfy jsme se s holkama na chvíli zastavily. Tančilo se tam, kvílely džeztrubky a zněla odtud velmi nesocialistická hudba. Podupávaly jsme, holky pokukovaly po vchodu do pofidérní země zaslíbené a nerozhodně se hecovaly : "Nepudem tam?" "Co blbneš, samy?" "A proč ne?" "Fakt, poďte tam!" "Tak ať nás tam voni pozvou!" "Tak jim řekni" "Fakt, holky, neblbněte, poďte radši do kina!" Postávaly jsme a okouněly, chichotaly jsme se a předstíraly jsme plné zaujetí naším šuškáním. Naši latentní partneři, kteří tu jakoby náhodou zarazili taky, stáli opodál, pochechtávali se, podupávali, mužně se hecovali telecími hlasy. Obě strany se tvářily  přezíravě a dávaly najevo okatý nezájem. Občas jsme o sebe jakoby náhodou zavadili pohledem, a pak jsme se zas honem věnovali našim veledůležitým hovorům. Toužili jsme po pravém a skutečném životě, báječném a vzrušujícím, a mnozí z nás si skutečně mysleli, že to pravé zrovna teď prožívají. Mne osobně však zachvátil pocit marnosti. Tato zábava se mi náhle jevila jako nanejvýš nudná, prázdná a ubohá. Pokoušela jsem se předstírat, že mne tyto námluvy baví, ale v hloubi duše se mi zdálo, že jsou všichni kolem velmi pitomí a z nich nejpitomější já, neb jsem se od nich nechala ukecat, tak jako vždy.   
Po chvíli neplodného postávání, šuškání a pochechtávání nám holkám nezbylo, než nasadit výraz "my víme o něčem lepším" a loudavě odkráčet. Zjistily jsme, že ve všech kinech buď je vyprodáno nebo dávají sovětský film. Že vlastně nevíme kam jít a že asi půjdem domů. Vzájemně jsme se s holkama vyprovodily k různým stanicím tramvají a trolejbusů, a opouštěly jsme velký svět s tajnou nadějí, že příště to tady bude mnohem zábavnější, příště zajisté zažijem něco nevídaného a to štěstí nás tady zcela jistě potká. Jaké, to jsme dobře nevěděly. Snad přihlouplý pásek v rourách a kostkovaném saku? Radostně jsem odjížděla trolejbusem domů, není nad to sedět ve vytopeném pokoji, číst si, dělat výkres do školy, prohlížet si s tátou jeho sbírky, a klidně se smířit s posměchem, že nejsem normální a jsem ňáká divná. Příště se na to vykašlu, někam v neděli chodit s holkama.

Občas mi nezbyde, než se zúčastnit plesu. Mám naondulované vlasy, dlouhé šaty, na krku korále, na ruce náramek, cítím se toporně, hloupě, nemožně a nemotorně. Trčím mezi všemi veselými lidmi jak tvrdé Y, jak strašák v poli. Žádný tanečník pro mě nikdy nepřijde. Postávám chvíli na chodbě, chvíli na schodišti, pak jdu brečet na záchod, pak bych nejraději šla domů. Zahlédnu Irenu - kamsi běží celá uhřátá a rozesmátá, pronásledovaná nějakým nápadníkem. Je-li tam i její Petr, žárlivě si ji hlídá, a Irena ho nabádá, aby si zatancoval taky s jinou dívkou, rozhlíží se a nějakou mu vybere: ta je hezká, jdi pro ni! A támhleta se mi taky líbí, pro tu jdi taky! Petr musí jít ovšem povinně taky pro mne, tehdy je milý, veselý a pozorný, jakoby bylo všechno v pořádku. Však my tě předěláme, však my tě napravíme, neboj se. Jen když se budeš trochu snažit, hlavně musíš chtít.
Já ale nechci, mně tahle zábava netěší, plesové šaty ani korále mě nezajímají, atmosféra  mramorových sloupů v  tanečních sálech mi k srdci nepřirostla. 

V červenci 1957 jsme jeli s naším tátou na Slovensko. My s Ivanou a Malena Tesařová. Táta vymyslel trasu, přesně věděl co stojí za vidění, odhadl naše síly i možnosti. Nejdřív jsme zajeli do Brna, navštívit Brychtovy, pak jsme se zastavili u Krutů. Doktor Kruta nás vodil po Brně, pyšně a spokojeně, tvrdil že Brno je lepší než Praha. Trochu mě uráželo, že se ani nepodíval na nás děti, jakobychom vůbec nebyly. Koupila jsem si tam v jednom kostele u jakéhosi mrzáčka, kterého mi bylo líto, kýčovitý obrázek, a Kruta se pohrdavě ušklíbnul, to byla všecka pozornost, kterou mi věnoval. Pak jsme byli u nich ve vile, kterou nám sám se sebou spokojen předvedl. Paní Emi jako pohoštění připravila suflé, nevídaný francouzský pokrm. Václav tenkrát začínal se studiem klasické archeologie, Alenka a Vládík ještě byli malí. Pokračovali  jsme Mikulovem, pak jsme navštívili Lednici, dál jsme jeli do Bratislavy a pak na střední Slovensko. Táta měl plán cesty pečlivě vymyšlený, jezdili jsme vlakem, vždycky jsme jako první vyhledali turistickou noclehárnu, odložili si tam baťohy, a pak šli po městě na prohlídku. Viděli jsme snad všechny zámky, hrady, památná místa, jeskyně, přírodní krásy, zašli jsme i na koupaliště, co chvíli jsme si dali jahody se šlehačkou nebo zmrzlinu, bylo to úžasné. Všecbno probíhalo v klidu a pohodě, bez stresů a bez problémů. Viděli jsme toho spousty - a při tom jsme se nijak nehnali, a odpočívali kdykoli se nám zachtělo. Jednou jsme si udělali pochod přes pustinu, tam kde nebyla pravděpodobnost za celý den potkat člověka, spali jsme tam pod širákem. Prošli jsme si Zádielskou dolinu, kde na nás sedali motýli. Koupili jsme si malovaný talíř. Potkávali jsme různé lidi a setkávali se s různým přístupem k Čechům. Peněz bylo dost, utrácela jsem svou cenu za soutěž. Cestování vlakem je příjemnější než autem, člověk je jaksi svobodný, nemusí pečovat o vůz, nebere si s sebou zbytečnosti, hlavně není oblbený jízdou. Bylo to nádherné a nezapomenutelné cestování.
Ivana se těšila na návrat kvůli Péťovi, svému pejskovi. Když jsme se vrátili do Čermné, přepadl mě stesk po škole. Zdálo se mi, že prázdniny nepřežiju a v myšlenkách jsem byla pořád v naší milované dílně. Ještě že jsme dostali prázdninový úkol - malovat hmyz. Pustila jsem se do práce s vervou a náruživě, malovala jsem velké saranče, které se mi podařilo chytit, a přástevníka medvědího. Zvětšené a velmi realistické. Holky se chodily koupat - a já jsem jen celé dny malovala. "Můra maluje můru," posmívala se mi teta Mima. Ten posměch se mě dotknul, brečela jsem. Teta Mima mě neměla ráda. Jednou se stalo, že stála ve Všehrdce na schodech s paní Slavíčkovou a já jsem šla kolem nich. Pro něco jsem se vracela a slyšela jsem, jak mě drbou. "Vona je hrozná, Dóra je z ní úplně zoufalá..." a i kdykoliv jindy bývala vůči mně jaksi napružená. Málokdy jsem se jí zavděčila, je ovšem pravda, že tetě se nezavděčil nikdo, ať mluvila o komkoli, vždycky jen ukřivděně vypočítávala jeho prohřešky.

Socialistické zemědělství skomíralo na úbytě. Žádný sedlák nechtěl vstoupit do družstva, a když byl konečně přinucen, když odevzdal svůj statek po staletí děděný z generace na generaci, po staletí zvelebovaný - a pak viděl, jak je devastován, jak ve společném vlastnictví bere vše za své, jak poroučejí ti nejuvědomělejší, to jest ti nejlínější a nejneschopnější, ztratil chuť do práce taky. Občas ale bylo třeba zachraňovat úrodu, a tehdy musela na vesnici přijet brigáda. Někdy osazenstvo některé továrny, někdy školní mládež. Nikterak nám to nevadilo, týdenní brigáda bylo příjemné ulití ze školy, veselé dobrodružství, příslib toho, že "užijem". 
S třídou musel jet obvykle i třídní učitel, ten už tak nadšen nebyl, ale samozřejmě nemohl dát najevo nějakou nechuť nebo nesouhlas.
Na střední škole byl naším třídním ruštinář Cymbryla a tak jel s námi na bramborovou brigádu on. 

O něm šla fáma, že je úchylák, a vskutku asi na tom něco bylo, ale jednak mu to posluchači neměli za zlé a jednak by mu to tak jako tak prošlo, protože byl komunista. Ostatně, nikdo si nikdy nestěžoval. Jeho koníčkem bylo dávat dohromady párky a potom je šmírovat. Dobře věděl, ke komu si může co dovolit, slušné děti nechal na pokoji, ale těm, o kterých bylo známo že jsou probudilé a svolné, umožňoval nerušeně si užívat a pak je vždycky jaksi překvapil a načapal v nejlepším. Třeba u něj v kabinetě, nebo někde na brigádě. Šuškalo se i o jiných jeho prohřešcích proti  mravopočestnosti, ale on věděl dobře, se kterýma holkama se může zaplést a kde by narazil. Ty, které se dobrodružstvím s Cymbrylou chlubily, se nikterak zneužity ani poškozeny necítily, a dívky z dobrých rodin nechal na pokoji. Své oblíbenkyně neprotěžoval a ke všem ostatním žákyním se choval  slušně, to mu slouží ke cti. Určitě nebyl zlý a vůči dětem, které na jeho hru nepřistoupily, žádné sankce neuplatňoval, dokonce snad si jich vážil.

Bývalý třídní Jelen se zajímal jen o to, zda jsme vyzdobili nástěnku, kdo má jakou funkci v samosprávě a zda ji plní, máme-li uzavřené závazky, či dokonce zda je plníme,  zda máme dastatečně sběru a brigádních hodin. Cymbryla se nestaral o závazky a nástěnky, vzal svou funkci z jiné strany. Zajímal se o to jak žijeme, jaké je naše rodinné prostředí, chtěl o každém vědět má-li známost, oslovoval nás křestními jmény nebo přezdívkami, chtěl o nás znát i to, co se školou nesouviselo. Chtěl vědět, kdo s kým kamarádí, kolik je ve třídě táborů, jací jsme jako celek. Pokud se vyptával na soukromé záležitosti, chtěl slyšet buď pravdu, a nebo jen sdělení "nechci to říct" - nikdy ne lež nebo vytáčku. Držel ochrannou ruku nad dětmi z rozvrácených rodin  které nenašly štěstí doma a hledaly ho v pochybných partách. Zahlazoval jejich úlety a všemožně omlouval jejich chování. Nevím, kam až to byla upřímná starost o nás a kam až to byl jakýsi voyerismus. Vyznal se brzy v našich soukromých trablech a aférách, uznal jako omluvu i to, že žák byl včera na flámu. Svým autem vozil žáky na rande, aby nepřišli pozdě, a nebo  domů ožralé, když na ně někde v noci natrefil. Někdy to vypadalo, že tu není proto, aby učil ruštinu, ale aby se staral o problémy, aby žehlil průšvihy, aby tu byl vždycky, když někdo neví kudy kam. Šuškalo se, že Kláře dokonce zaplatil potrat. Tenkrát nebyla interrupce jen tak nějaké klopýtnutí, tenkrát to byla věc nelegání a stála mnoho peněz.
Co všechno asi vyslechla dívčí šatna u řezbářů! Nikterak vábné prostředí - plechové skříňky, polička se střepem zrcadla, rozviklaný stůl a na něm popelníčky, vymodelované z hlíny. Litinové korýtko a nad ním kohoutky, na zdech nápisy a malůvky. O velké přestávce a za poledne  tam bývalo husto. Holky sedávaly na stole, klátily nohama, hulily až byl šedý vzduch, a řešily průšvihy. Probíraly je ze všech stran a docházely k závěru, že se nedá nic dělat a že je to malér. Znovu a znovu opakovaly známá fakta společně s klepy a drby, pravdu i to co za ni pokládaly, rozplétaly zamotané příběhy, svěřovaly si tajnosti, občas brečely a byly utěšovány, občas se pokoušely o sebevraždu a nechávaly se zachraňovat. Za vším byla láska, nevydařená, povrtaná, s pachutí průšvihu. Nebylo každému přáno cítit se tu doma a spoluvytvářet tajuplnou atmosféru této smutné místnosti. Ne každému bylo dáno proniknout do tajů náznakovitých sdělení a pochopit, o čem se mezi zámlkami přemýšlelo. Ale Cymbryla to nakonec vzal do ruky a všecko vyřešil a zachránil.    

Písařova Vesce u Tachova, kam nás poslali na bramborovou brigádu, byla zoufalá a pustá vesnice v pohraničí, po odsunutých Němcích, poloprázdná a poloobydlená nejpodivnějšími živly. Mnoho opuštěných domků tu bylo ponecháno napospas zchátrání, pole v okolí ležela většinou ladem. Naše vláda se pokoušela pohraničí dosídlovat. Přijížděli sem vesměs zoufalci, kteří neměli kde zakotvit, shromáždila se tu jakási mládežnická komunita odněkud ze Slovenska. Většinou to byli Cikáni, ale bylo tu i dost Slováků a Čechů, a všichni žili se všemi svobodným nespoutaným životem. Prázdných domků tu bylo k bydlení dost, stačilo jen si nějaký obsadit. Protože si odsunutí Němci směli vzít zavazadlo jen do určité váhy, nebyl ani problém se zařizováním, nábytek a mnoho věcí k životu potřebných v domcích zůstalo. Všecko bylo jaksi všech a přicházelo vniveč, nikdo si ničeho nevážil, když vybydleli jeden domek, nastěhovali se do jiného. Někteří pracovali na polích, mnozí nedělali nic. Většinou tvořili jakési svazky na způsob manželských a žili v páru, ale většinou to dlouho nevydrželi, prostřídávali se, scházeli i rozcházeli, zdálo se, že v poklidu a bez velkých sporů, uštřeni rozvodových pří. Rádi nám o tom sami vyprávěli, za pár dnů pobytu už jsme byli do jejich životaběhů zasvěceni. Jejich děti tu žily životem drsným a svobodným, od malička uvykly tvrdým podmínkám a zvykly si na to, že se o sebe musejí postarat hlavně samy. Příjezd mládeže z Prahy byl pro všechny vítaným zpestřením života. Přijeli jsme  za tmy, a brodili jsme se blátem k naší ubikaci. Jel za námi pomalu traktor a svítil nám na cestu. Zapadali jsme do bahna až po okraj holinek a s námahou pak ty holinky vytahovali. Šlo se kolem rybníčka,  pokrytého žabincem, jehož hladina byla výš než úroveň rozbahněné cesty, a který stále na tu cestu přetékal. Drobně pršelo, vlekli jsme baťohy, už jsme sotva šli. Konečně se za zatáčkou objevilo světlo, tady mělo být naše bydlení. Přidělili nám jeden prázdný statek, kdysi býval zřejmě bohatý, stavení bylo dvoupatrové, kolem dvora pěkné chlívy, seníky, stáje. Ale teď už bylo vše 10 let opuštěné a pozvolna podléhalo zkáze. Rozdělili jsme se po pěti až deseti lidech do místností,  ve světnicích byly na zemi jen řady slamníků, jinak nic. Cymbryla se ubytoval v bývalé kuchyni, měl tam postel i kachlová kamna, vařil si na nich kafe s rumem a sušil nám potom nad nimi oblečení, když jsme zmokli. Vzali nás do skladu a dali každému deky a prostěradlo, vše navlhlé a těžké. Do každé světnice jeden škopek na pitnou vodu. Věra ve skladu ještě ukradla nočník - ten se bude hodit - a postavila ho za dveře. Každý si zabral jeden slamník - položil si vedle něj svůj baťoh a postavil holinky - a už jsme bydleli. Ve dne nás vozili na valníku traktorem na pole. Objížděl ho čert a vyorával brambory, dvojice brigádníků měla jeden koš nesla ho mezi sebou, musela rychle obejít svůj díl a vysbírat z něj brambory dřív, než čert opět pojede zpět, to by ty nevysbírané brambory zaházel. Traktorista s čertem jezdil sem tam, a kde nebyly brambory vysbírané, musel čekat a nadával. Sbíraly jsme s Evou Sendlerovou, honem honem, snažily jsme se jak jsme mohly, a stejně na nás co chvíli čekal. Když byl koš plný, nesly jsme ho vysypat na valník, sotva jsme ho zvedly - a rychle zas zpátky na svůj úsek pole. Přesto jsme si to užívaly, bavily jsme se, vyprávěly jsme si knihy, které jsme četly, co nejpodrobněji a pokud možno stejnými slovy jako jejich autor, velice nás to bavilo. Když pršelo, byli jsme od hlavy k patě olepeni blátem a svačina, kterou nám sem vozili, skřípala mezi zuby, jak jsme ji neuchránili před hlínou. Večer jsme padali únavou, ale stejně jsme si neodpustili veselé blbnutí po večeři. Byla tu jakási závodní jídelna v bývalé hospodě, vařily tu místní holky, celé osazenstvo vesnice se tu sešlo, všichni občani včetně nás tu dostali v poledne  a večer najíst. V jídelně jsme seděli tak, jak jsme přišli z pole, v holinkách a teplákách, zablácení. Neměli tu ani rádio, žilo se velmi chudě. Po večeři jsme zpívali a občas trochu tancovali s místní mládeží. Pro ni jsme byli zajímavým zpestřením života, místní kluci se pak občas pokoušeli dobývat se do naší ubytovny, ale zašprajcovaly jsme dveře železným hákem. Před spaním se ti čistotní trochu umyli v potoce, ostatní zalezli do spacáku špinaví. Spacák ovšem neměl každý, to byla tenkrát vzácnost. Já jsem si ho půjčovala od Bursíků.     
Byla tu ve vsi  jakási prodejnička, ale neměli tu skoro nic, jen hlavně alkohol, sušenky a cigarety.  
S holkama jsme se složily na láhev vína a svařily jsme si ho s cukrem a s mletou skořicí, říkalo se tomu "poblion". Paní která tu prodávala byla starší a slušná, občas si s námi popovídala, s beznadějí v hlase. Její manžel se sem nechal zlákat akcí "pomoc techniků pohraničí" - prý na rok. Ale už jsou tu tři roky a nemůžou se odtud dostat. Rádi by se vrátili, ale vypadá to, že tu zkejsnou. Velmi jsem tu paní litovala, žít tady s představou, že není šance se vrátit, to mi připadalo velmi tristní. 
Jednou lilo tak, že se na poli nedalo pracovat a přivezli nás domů v poledne. Napnuly jsme si přes cimru provaz, rozvěsily tam svoje mokré oblečení, zalezly si do pelechů a libovaly si, že si prožijem pěkné odpoledne. Blanka Pospíšilová vytáhla štangli salámu, odkrojila zelený konec a chtěla ho vyhodit, ale já jsem řekla že mi to nevadí a slupla jsem ho. Pak nás všechny podělila, přikusovaly jsme k salámu sušenky a libovaly jsme si, jak se máme. Najednou stanul ve dveřích Cymbryla a ponuře oznámil : "V Maďarsku je kontrarevoluce a stanné právo, v Polsku se střílí a je tam nová vláda." Jakoby říkal, že je válka. Pak bohužel přestalo pršet, tak jsme museli jet na pole. Už mi bylo nějak blbě, ale ještě jsem hrdinně sbírala. Po návratu jsem si šla lehnout bez večeře a v noci jsem chodila zvracet. To ten salám. Dozvěděl se to Cymbryla a začal mě léčit po svém. Nalil mi půl ešusu rumu a poručil mi ho vypít. To jsem se teprve vyzvracela jaksepatří, ale pak už mi bylo dobře. Šla jsem se umýt do potoka, vykloktala jsem si vodou z potoka, a jak znovuzrozená jsem ulehla na svůj slamník. Ráno mi Cymbryla říkal "tak co, ty noční strašidlo?" a dopoledne jsem nemusela na pole. V poledne mi holky donesly suché brambory a reptaly, že oběd nestál za nic. Jen Eva Sendlerová řekla provinile "vy mě asi zabijete, ale mně to chutnalo". Ale co se děje v Polsku a Maďarsku? Máme strach z války.
Na zdi byla neuměle kusem uhlu neuměle nakreslená dívka málem v životní velikosti. Poopravily jsme ji, dotvořily, vybarvily. Napsaly jsme k ní "KPACKA". Cože? No přeci pa růski - kraska neboli barva. Zde to byla KRÁSKA. Máme právě kraski v odborné ruštině, učíme se o barvách a učí nás to právě Cymbryla.  
Docela se mi ten cikánský život líbil - s vědomím, že je dočasný. Žádné starosti, žádné problémy. Všecko za nás rozhodne kdosi jiný, život v kolektivu není nepříjemný. Zbavuje člověka individuálního myšlení, zbavuje zodpovědnosti. Dodává i jakéhosi pocitu bezpečí: Bude-li nás víc, nebudem se bát clka nic. Osobnost je setřena, není nutno se parádit, postačí nám tepláky a holinky. Večer ležíme na slamnících, kdo si chce číst ten si čte, ostatní klábosí, vaří si poblion, mají legraci. Vedem život klidný, bezstarostný, pohodový. Není nutno se o cokoliv starat, nepotřebujem ani mnoho peněz.  
Fenomén brigád už možná budoucí generace znát nebudou. Socialismus trpěl mnoha podivnými úkazy, které po jeho pádu vymizely.
Cymbryla nás učil ruštinu a byl náš třídní. Mnoho jsme v jeho hodinách nepochytili, jen sem tam vědomosti lehce podezřelé. V hodinách ruštiny vyřizoval třídnické záležitosti, vesměs se jednalo o naše různá provinění. Spíš než trestat byl ochoten naše poklesky krýt, zejména pak pokud se týkaly milostných vztahů, to je kryl přímo náruživě.  
Jednou jsme měli jít se školou vítat nějakou delegaci nebo státnickou návštěvu. Stávalo se to dost často - přijeli jacísi cizí papaláši, doprava od letiště k hradu byla odkloněna, a lid byl nahnán do ulic, aby stál u kraje chodníku a vítal. Lidé z kanceláří, děti ze škol. Rozdali praporky a mávátka, a čekalo se. Lidé stáli a stáli, třeba hodinu, nikdo nejel. Ti kdo měli trpělivost nebo se báli průšvihu, vytrvali. Pak kolem nich profrčelo pár černých šestsettrojek, ze strachu před atentátem se jen mihly, nikdo v nich nekynul a nemával, ani se nevědělo kde ta hlavní osobnost sedí, to bylo celé vítání, a pak se šlo zas pomalu do práce nebo do hospody. Častěji ale ti vítající ztratili trpělivost, riskli průšvih a zmizeli. U chodníků stálo jen pár zoufalců, snad i straníků, ulice byla posetá zahozenými práporky. Tak jsme také takhle jednou postávali se třídou a marně čekali státnickou delegaci, až kdosi navrhl "pojďme všichni zdrhnout". Návrh byl přijat s nadšením a rázem jsme všichni zmizeli. Druhý den se ve škole náš poklesek vyšetřoval. Jacek Maximovič to Cymbrylovi vysvětlil: "My jsme vás pane profesore zdálky zahlídli, jak takhle děláte rukou. Pochopili jsme, že nám dáváte znamení, abychom odešli..." Cymbryla se zachechtal a bylo po vyšetřování.    
V hodinách ruštiny jsme měli mluvit rusky. Na začátku jsme se houfně omlouvali, proč jsme se tentokrát nemohli na hodinu připravit, nebo že jsme si zapomněli doma sešit. "Tavárišč učítěl, prastítě meňá, ja zabyl dóma tětráď..." Jacek jednou  řekl "...praštítě meňá...". Mně Cymbryla ironicky "ocenil", že mám bohatý repertoár výmluv. Moje vrcholná výmluva byla, že u nás včera hořelo, což byla pravda, ale vzbudilo to veliký smích a ohlas. Vymýšlením výmluv jsme se zabývali pilně a usilovně, možná kdybychom stejné úsilí věnovali učení, bylo by to jednodušší.
Doma ve vymrzlém pokoji nad studenými Clubkami dumám, že jít do sklepa pro brikety a mořit se se zatápěním by bylo zdlouhavé a pracné. Raději sedím v čepici a šále, přes promodralé ruce si stáhnu rukávy svetru, sedím nad ruštinou a dumám, co bude pracnější: učit se slovíčka, nebo vymýšlet výmluvu? Cymbrylu moje výmluvy baví a chechtá se jim. Nebere školu vážně stejně jako my, naoko sice cosi jakoby učí, ale ve skutečnosti ho zajímají spíš naše milostné aféry, s gustem dává párky dohromady a pak je šmíruje, žehlí naše průšvihy a odváží autem domů opilé studenty z mejdanů. K našim pokleskům je shovívavý, protože sám má máslo na hlavě. Ale je komunista, tak mu všechno projde. 

I profesor dějepisu byl podivný. Okázale nosil "placku" - odznak KSČ - a jeho křivý pohled pravil, že nemá čisté svědomí, ale komunistovi je vše dovoleno. Co je dějepis? Nauka o dějinách výroby materielních statků, taktéž pracujících mas, hlavního činitele výrobního procesu. Tedy žádná snůška válek a králů, jak tomu bylo dřív, nýbrž smysl dějin z hlediska dělnického revolučního hnutí. Teprve dnešní doba přinesla vědecké pojetí dějepisu. Takové a podobné poučky jsme si zapisovali do svých sešitů, zejména pak onu formuli, že lid byl vykořisťován. Výsledek je, že neznáme jediný letopočet, jediný rozumný fakt, jediný objev, jediného panovníka, že z dějepisu nevíme nic. Krom vědeckého pojetí dějin zabýval se pan profesor otázkami s dějepisem souvisejícími jen vzdáleně, rád zkoušel žákyně třeba z problematiky sexuálního života antických bohů a podobných tematik, a jeho placka na klopě provždy pravila, že komunisté smějí vše. Možná přecijen tak úplně docela ne, jednoho dne se školou rozkřiklo, že pan profesor spáchal sebevraždu. Hrozilo mu prý vyšetřování pro mravnostní delikty s chlapci. S trochou senzacechtivosti jsme zírali na dveře jeho kabinetu, policií zapečetěné. Ale to bylo všecko, co jsme mohli zjistit, krom poznatku, že někdy ani komunistovi všecko neprojde.   

Občas hnali naši školu dělat někam dav. Stát špalírem u kraje chodníku a "vítat" nějakou oficiální delegaci, státnickou návštěvu nebo  politickou osobnost. Musely jít školy, úřady, i mnohé podniky, kde nebyl ohrožen jejich chod půldenním výpadkem. Někdy rozdali lidem i příslušné praporky. (Pokud se jednalo o Řecko v dobách kdy bylo královstvím, musela být korunka ve středu kříže nahrazena trojúhelníčkem - aby královský symbol neohrozil budování socialismu.) Vítání delegací a návštěv nás obvykle velmi nebavilo, bylo nám přikázáno stát, čekat a čekat, a nedělo se nic. Až delegace pojede, měli jsme radostně mávat, ale nikdo nejel a nejel. Pokud jsme se kdy státníků dočkali, prosvištěli v šestsettrojkách kolem nás, nikdo stejně neviděl nikoho z nich, báli se atentátu a tak se ani nevědělo, ve které z těch černých limuzín kdo sedí. Snažili jsme se raději zdrhnout a zmizet, ale to nebylo snadné, profesoři nás přísně hlídali. Jednou zas jsme kdesi nekonečně a marně čekali na jakési nejedoucí státníky, měl nás hlídat Cymbryla, ale na chvíli poodešel a naší třídě se podařilo úspěšně a hromadně zdrhnout. Druhý den bylo ovšem vyšetřování - ale Jacek Maximovič to s vážnou tváří Cymbrylovi vysvětlil: "My jsme vás pane profesore zdálky viděli, jak jste takhle kynul rukou a my jsme si to vysvětlili, že nám dáváte znamení, abysme šli domů..." Cymbryla se zachechtal a bylo nám odpuštěno, ono to bylo jak nám tak jemu fuk.   

Naše hračkářské oddělení mělo družbu s výtvarně zaměřenou školou v polském Zakopaném, jmenovala se Panstwowe lyceum technik plastyčnych. Její ředitel se přijel podívat přijel k nám do Prahy a Fixl vymyslel, že by celé naše oddělení mohlo jet do Polska, na návštěvu zase k nim. To by bylo úžasné - jeli bychom do ciziny! Jen jak to udělat? Pas by nám samozřejmě nedali, ten nedávají téměř nikomu. Zakopané leží blízko hranic a lze je navštívit v rámci malého pohraničního styku, ale propustku také nedávají každému. Kdo smí snadněji cestovat, jsou pouze sportovci. Tradovaly se historky o vědcích, kteří nebyli puštěni na sympozium, ale posléze vstoupili do sportovního oddílu a  do ciziny směli s tím, že jedou na jakýsi důležitý zápas. Nakonec nám nezbylo, abychom se všichni, profesoři i žáci, také na oko přihlásili do jakéhosi  oddílu, získali legitimaci a zaplatili členské příspěvky. Pak jsme si všichni sborem, jakožto pomyslní sportovci, podali žádoat o propustku do hraničního pásma - a dostali jsme ji. 
Vyjeli jsme vlakem na Slovensko, a odtud do Polska. Byla to moje první cesta za hranice, a vesměs i všech spolužáků. Celníci nás dosti přísně šacovali, museli jsme otevřít zavazadla, prohlíželi a prohmatávali každý kus oblečení. Potom nám ani nezvedli hraniční závoru, takže jsme ji museli podlézat. Ale byli jsme v cizině! Polský autobus, který nás vezl od hranic, měl co chvíli poruchu a zdálo se, že se co nevidět rozsype. V Zakopaném nám to připadalo jak před sto lety. Místo aut jezdily drožky s koňmi. Na náměstích byla tržiště a lidé zde vedli jakýsi výměnný obchod. Polské zboží nás ovšem velice zajímalo a připadalo nám úžasné - některé rukodělné výrobky byly vskutku pěkné. Také spousty levného ovoce nás nadchly. Poláci se zas velmi zajímali o zboží z Československa. Asi bylo to i ono chudičké jako celý východní blok. Ale byli jsme v cizině! V hospodě se na nás osopila mládež: "Čechoslováci - komunisti - atomovku na ně!" My jsme hlavně žasli, jak se tu můžou mladí lidé výstředně oblíkat - u nás už by je za podobné módní výstřelky sebrala policie.  Přespávali jsme ve škole, kterou jsme přijeli navštívit, ale už měla prázdniny, takže jsme mnoho neviděli. Jen nějaké práce žáků, jejichž výuka se nesla zcela jinou cestou než česká. Nenutili je kreslit realistická zátiší, sklenice, listy, ovoce, kladiva, boty a sádrové hlavy - tak jako se to děje u nás. Posluchači vyráběli zcela dětinské obrázky a pozvolna přecházeli na naivní umění a abstrakci, při čemž zcela minuli stádium přísně vyšolíchaných realistických výkresů. Plastiky byly podobného charakteru, spíš jen sestavované z přírodnin, kamenů a neopracovaných špalíků, žádné realistické modelování čepic, jablek, antických nosů a obřích uší. Připadalo nám to částečně zajímavé a pěkné, jaksi svobodné a nesešněrované, ale trochu nás tento způsob výuky udivoval a přecijen se nám nezdál dosti důvěryhodný. Tím tuhým akademickým drilem by přecijen jaksi měl každý umělec projít.       

Ve všední dny bývalo doma neútulno, neustláno, studeno a pusto.  Vrátili jsme se, Ivana, Evženek a já, ze školy a obezřetně jsme se vyhýbali kuchyni, kde máma křičela, že je všechno jen na ní a že jí nikdo s ničím nepomůže. Když jsme se s lachtaníma rukama přiloudali a neochotně se ptali, co teda máme udělat, křičela zas - že od nás nic nechce, že děláme stejně všechno špatně a že už si dávno všecko udělala sama. Že když to nevidíme sami, co je zapotřebí udělat, nemá cenu od nás něco chtít. Zmizeli jsme do studených pokojů, schovávali jsme se za pomyslné učení, natlačili se k vlažným akumulačkám, lelkovali jsme, popichovali se, flinkali jsme se. Nikde nebyl ani útulný koutek ani nějaký osobní prostor, snad jen gauč na spaní. Celý byt byl jaksi studený, rozháraný a neutěšený. Nikde nebylo bezpečno, všude nás máma našla a znovu se rozčílila.  Dohadovaly jsme se s Ivanou, zda zatopíme v klubkách, což by znamenalo vybrat popel a přinést brikety. Poflakovaly jsme se, chodily od ničeho k ničemu, vyprávěly jsme si pitomosti a čmáraly srandovní obrázky po okraji novin. "Skočte některá pro chleba," pokoušela se nás máma přimět k užitečnému počinu. Handrkovaly jsme se, která půjde, hledaly jsme při tom jakýsi sešit, vymýšlely jsme nový účes, čas plynul bez užitku. Ivana aspoň hodně četla. Ležela na rozestlané posteli, pojídala jabka, na zemi se kolem ní válely krom rozedraných bačkor, zmuchlaného oblečení, sloupců knih a hrnků od snídaně i  mnohé ohryzky. Na moje námitky pronesla jen cosi nelichotivého na adresu blbých hospodyněk, výhružně pronesla "My do vás také, paní" a zabrala se zas do svého Hemingwaye. Měly jsme nejasný pocit, že bychom měli konat přípravu do školy, ale jaksi se nám nechtělo a ostatně byla zima. Když jsem vyčerpala všechny možnosti planého utrácení času, začala jsem liknavě vytahovat z tašky učení, a zejména horečně vymýšlet nějakou novou a věrohodnou výmluvu, proč jsem nemohla vypracovat domácí cvičení nebo se naučit slovíčkům. Veškerá moje příprava do školy spočívala hlavně v péči o sešit do nauky o slohu - byly to v podstatě dějiny umění. Bavilo mě tento sešit přepisovat doma na čisto a pečlivě zdobit a ilustrovat. Obkreslovala jsem si do něj obrázky z knih, měli jsme v tomto ohledu volnou ruku, kdo chtěl, mohl mít sešit jakkoli pokreslený. Zkoušela jsem různé techniky, sháněla jsem obrázky o umění všech směrů a všech dob. Moderní umění bylo tenkrát zakázané - surrealismus, kubismus, expresionismus i impresionismus, vše bylo na indexu nebo alespoň nežádoucí a podezřelé, ale bylo i mnoho epoch a slohů uznaných a vládou povolených, cokoli bylo staré, jevilo se komunistům jako neškodné a odepsané. Takže mnohou příjemnou chvíli jsem trávila nad výzdobou sešitu, občas jsem zabrousila i do lehce zakázaných vod. Zato matematika mi tragicky nešla, skončila jsem kdesi u logaritmů a dále jsem ji už nechápala. Úkol z matematiky jsem obvykle opsala až ve škole. Blížil se večer, máma dokončovala večeři za nekončících výtek, že jí nikdo s ničím nepomohl, Evženek se rozloučil s kamarádem Otou, my s Ivanou jsme se přiloudaly do kuchyně. Soumrak se pozvolna snášel na studený nelad bytu.  
Ale najednou jakoby se kdesi rozsvítilo, z ráje sem zavál vlahý vzduch nebo co, najednou se blížila radost a pohoda. Slyšeli jsme, jak táta venku oklepává sníh z bot, jak kráčí po schodech. Sundal papachu, svlékal zimník, svým milým laskavým hlasem volal některou ze svých průpovídek. Už v předsíni hlaholil, co je nového, kdo má jaké zásluhy, že nese něco dobrého. Tím okamžikem se stával z neútulné ledárny vlídný domov. Kuchyň pozbyla vší nervozity a neladu, najednou tu bylo teplo, útulno a bezpečno. Máma na kamnech opékala brambory na cibulce a tátovi ohřívala hovězí polívku. Zapomněla na rozhořčení a nechala se vtáhnout do všeobecné radosti. Sesedli jsme se kolem stolu plni radosti a očekávání, co vytáhne táta z aktovky a co bude vyprávět. Svět byl náhle plný pohody a vůně z opečených brambor.   
Po večeři se táta znova zeptal, kdo má jaké zásluhy, a s tajupným výrazem oznamoval, že má něco v tašce. Máma žertem říkala, že to zas bude jen kokosovej suk, ať se moc neradujem. Bývaly to obvykle nějaké vzácné bonbóny od cizokrajného pacienta, krásně balené karamely od Angličanky paní Watsonové,  jednou taky "velikej sovětskej bonbón" od pacienta Rusa, kdy se potvrdilo, že v Sovětském Svazu mají opravdu všechno největší. Nejčastěji dostával táta od pacientů kávu, někdy láhev nějakého drahého pití. Ta stávala ve špíži a máma si před spaním dávala "šláftruňk". Potom táta vyprávěl, co se na klinice přihodilo, jaký přišel zajímavý pacient, třeba někdo ze slavných lidí, co říkal, jaký byl při bližším seznámení. O jeho chorobách samozřejmě pomlčel. Od pana redaktora Laufra,  dostával sklenice s naloženými houbami, zvláštně kořeněnými. Občas krom bonbónů nebo naložených hub vytáhl táta z tašky i nějakou kuriozitu, kterou také dostal darem od pacienta. "Evžene, co jste to zase přinesl za krám, kam to dáme," děsila se máma, když nám táta předváděl kupříkladu podivnou lampu, vyrobenou z obrovské ulity. Žárovka byla uvnitř a mušle svítila tajuplně růžovým světlem. Někdy radostně předváděl knížku, kterou sehnal v antikvariátě, nebo obrázek, který se mu podařilo levně získat, nejčastěji nějakou grafiku od známého umělce. Dodal k němu obsah, příběh a vysvětlení, aby ho nám dětem přiblížil. A  vymýšlel, kam ho pověsit. Nebylo to snadné, všechny zdi už byly obrázkama zaplněny, i na schodišti. Pokud sehnal zajímavou knížku, hned nám z ní něco přečetl. Máma obvykle vlídně a smířlivě hubovala, kam to budem dávat - knih, starožitností, obrázků i kuriozit už máme dost. Nikdy tátovi nevyčetla, že utrácí peníze, jen se s povzdechem ptala, co s tím budeme dělat.   
Někdy jsem dostávala injekci calcia nebo vitamínu B 12, snas že jsem dle mínění rodičů byla slabá, hubená a chorobně vyhlížející. "Přines si vatu a líh," velela máma. "Jak ten Izák," naříkala jsem, a Ivana hned začala karikovat kázání našeho stařičkého dobromyslného pana faráře od Gabriela: "Když Abvahám, byv pvobuzen..."
Ještě jsme poseděli kolem stolu, rodiče se pustili do debaty o pacientech, máma obvykle popisovala nějaký zapeklitý případ a ptala se táty, co o tom soudí a co by se ještě dalo zkusit. Vymýšleli, debatovali, probírali ze všech stran možnosti léčby a po několik dnů si sdělovali co je ještě napadlo, co by se mělo vyšetřit nebo zkusit udělat.  Pak chvíli s námi táta probíral učení - zeměpis a dějepis byla jeho doména. Přírodopis, matematiku a fyziku uměla spíš máma. A potom jsme si jen tak povídali, do noci jsme vedli debaty o všem možném. O smyslu života, o dobru i zlu, o náboženstvích, o všemožných filozofických problémech... "Jděte už spát," hartusila máma, chystala se do postele a začala nás nervózně popohánět. Máma byla večer unavená, my děti jsme byly sůvy po tátovi. Vydrželi jsme někdy vést debaty dlouho do noci. O světě, o životě, o umění, o knihách, o filozofii. Na všecko znal táta odpověď, o všem něco věděl, ke všemu dokázal něco říct, a vždycky vlídně, laskavě, bez nějaké nadřazenosti. Vždycky uměl říct zajímavost, ke každé věci, myšlence, ke každému problému. To byla nejlepší životní škola, jaké se nám dětem mohlo dostat, tyhlety večerní hovory. Až po letech můžu a dokážu ocenit, jak se nám dětem rodiče věnovali a co všechno pro nás dělali. Máma obstarávala technickou stránku, dispečink, běh života, třímala otěže. Táta zajišťoval nadstavbu, návštěvy muzeí, nákup knih a gramodesek, kulturu. Večer co večer jsme pak  sedávali a hovořili, probírali jsme vše co život přinesl a co stálo za hovor. Vedli jsme filozofické úvahy o tom, jak správně žít, co je to zodpovědnost, co bude po smrti, zdali zůstanem sebou nebo se rozplynem a splynem? Masaryk prý říkal "já chci být já i po smrti a nechci se rozlynout v nějaké metafyzické kaši..." Táta nám vštěpoval zásady moudrého žití, to že člověk má na sobě stále pracovat, že se má cvičit v sebeovládání, stále se musí snažit o své zlepšení, že to je proces který trvá celý život a nikdy nekončí, a pokud si myslíme, že skončil a že jsme dokonalí, jsme v té chvíli velmi nedokonalí. A že i vlastní selhání je důležitá zkušenost, zbaví člověka pýchy a naučí ho chápat i jiné, kteří také selhali. Jak je důležité umět poznat vlastní chyby a jak je nutné stále a znovu proti nim bojovat. Že člověk vykrystalizuje v lepšího snadněji, je-li sám, proto žili poustevníci v ústraní, ale větší zásluhu mají ti, kdo žijí mezi lidmi, jsou denně vystavováni pokušení a umějí zvládnout život i tak. Hodně kladl táta důraz na šetření časem - neměl rád, když jsme jím my děti plýtvaly, když jsme dělali blbosti místo užitečných věcí. Dbal na to, abychom četli, ale neměl rád, když jsme si někdy vypůjčili a četli hloupé knihy, to pokládal za ztrátu času. Táta četl hodně, beletrii i odbornou literaturu, měl rád knihy populárně vědecké. O astronomii, o fyzice, taky cestopisy, zajímaly ho různé náboženské směry, a o všem co přečetl nám vždycky referoval, polopatě a zhuštěně nám sděloval vše co se dozvěděl i k čemu došel vlastním uvažováním.  
Nebylo nám třeba televize, bavili jsme se skvěle i bez ní. Vydržela jsem ponocovat, když už všichni krom táty odpadli. Ivana s Evženkem odešli spát, máma je ospalá a chce jít taky. Lákáme ji : "Kam byste chodila," říká táta, a já se přidám : "Nechoď ještě, poseď s náma!" a tak máma, jsouc polichocena, ještě chvíli vydrží, ale potom jí už ospalost nedá. Máma patří k těm, kdo ráno nemohou dospat a večer už jim to únavou nemyslí. Ráno je plná elánu. Tvrdí, že tak je to správné a zlobí se na ty, kdo její pojetí nesdílejí. My s tátou jsme opačné nátury, život do nás vjede až večer. Pokračujem v hovoru, probíráme knihy, život, myšlenky. Máma mívá na tyto hovory občas svérázné názory, když s námi sedí tak zahrává filozofické problémy do autu, že už zas mluvíme o hloupostech, jí stačí desatero Božích přikázání, nemá čas zabývat se nesmyslama, už myslí na to, co musí zítra zařídit, nakoupit, domluvit, ještě honem sepisuje instrukce pro paní Gregorovou, která k nám chodí dopoledne uklízet. Táta říká, že v desateru jsou jakési nesrovnalosti, proč třeba ve čtvrtém přikázání je dodatek "...abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi"? (Po letech jsem se dozvěděla, co tím je myšleno: odpusť rodičům, smiř se s nimi, a tím i sám se sebou. Ale proč to neřekli hned, proč musí ten dodatek znít tak jak zní?) Páté a desáté přikázání jsou duplicitní. (Ale po letech řekl v jednom kázání Tomáš Halík, že to desáté znamená "nebudeš dychtit".) Mnoho myšlenek v desateru i v bibli je řečeno kostrbatě a nesrozumitelně, mnoho pokrouceno špatným překladem. Třeba to "Spíše velbloud uchem jehly projde..." slovem "velbloud" bylo ve starozákonních dobách označováno i tlusté lano. Máma je trochu uražena tátovým racionálním přístupem, který se blíží rouhání, ale ve víře ji nic nezviklá. Už je velmi ospalá a zíve, zlobí se že nejdem spát a sama odchází,  my s tátou ještě sedíme a probíráme mnohá témata. Přišla jsem třeba s myšlenkou - čím to je, že se všechny živé bytosti tak urputně snaží zachovat druh. Že třeba matka, lidská i zvířecí,  hájí mláďata i za cenu vlastního zmaru. Jakoby nám cosi vyššího kázalo, že že v budoucnu přijde něco, kvůli čemu druh musí přežít. Že přežití druhu je důležitější než zachování života jednotlivce. "Vidíš," řekl táta, "právě nedávno jsem o téhle věci přemýšlel!" Bývaly to krásné chvíle, ty naše večerní hovory. Potom už ale bylo vskutku pozdě a táta mě začal honit do postele. Sám ještě pak seděl v kuchyni a četl. Když jsem se konečně odhodlala odejít do koupelny, sedla jsem si na skříňku a shlížela jsem se v zrcadle. Ani ne tak z obdivu k sobě samé, jako z potřeby sama se sebou porozprávět. "Hodláš tam přenocovat?" volal na mne táta. Vlezla jsem do vany a pustila vodu, její hukot znamenal, že se konečně něco děje. Po chvíli se tátovi zdálo, že se to děje příliš dlouho. "Už ses vyráchala, Ráchel?" Pak jsem se dlouho sušila, česala a opět dlouze rozmlouvala se svým obrazem. Konečně se tátovi podařilo mě z koupelny vypudit, ještě jsem sebrala na kredenci želatinového hada, zasyčela jsem, štípla jsem tátu a odešla jsem do postele. Ovšemže ne spát, ale číst si, a hlavně psát deník. V posteli, třeba s baterkou pod peřinou, aby mě nepřistihli, ale to bylo dost nepohodlné. To byla moje vášeň, všecko jsem musela pečlivě zapisovat a rozpitvávat - smysl života, smysl umění, proč jsou hračky stylizované a zdali tím se staly uměním - nebo naopak, a taky o tom, jak jsem nejapná, neohrabaná, směšná, špatná, líná, hloupá... Ivana už spala, jen občas zabručela: "...zhasni..."

Jednou táta vyslovil názor, že dětem se nesmí věnovat pozornosti ani málo, ani přespříliš. "Co myslíš, kolik jsem jí dával já vám?" Myslela jsem, že zbytečně moc. On se usmál: "Vidíš, já jsem si vždycky myslel, že málo!"

Život za komunistické éry byl život pod poklopem. Ale dělali jsme jaksi všichni, co se dalo a žili jsme jak to šlo. Jednou z radostí našeho života byly knížky. Nové vycházely vždycky ve čtvrtek. Předtím jsme si v knihkupectví vyzvedli časopis nebo spíš jakýsi leták o tom, jaké knihy vyjdou, a pečlivě jsme ho studovali. Občas se stalo, že vyšel "špek", a kdo ho chtěl získat, šel se ve čtvrtek brzy ráno postavit před knihkupectví do fronty. Tam už obvykle stála řada lidí, úměrná velikosti toho špeku. Bylo to buď něco od Kafky, taky Čapek byl nedostatkový, zájem byl i o detektivky, těch vycházelo poskrovnu. Když pak v knihkupectví otevřeli, vřítil se dovnitř dav a div se o knihy nepopral. Na koho se nedostalo, šel shánět knihu po Praze, obcházel jiná knihkupectví a ptal se, jestli náhodou... Občas takové náhody byly, vedoucí třeba někomu knížku schovával a pak z nákupu sešlo, nebo zčistajasna poslali na prodejnu ještě pár výtisků. Té radosti, když se nám podařilo vytouženou knížku sehnat!  Po večeři jsme si ji všichni prohlíželi, zkoumali jsme obálku a ilustrace, táta z ní něco přečetl nahlas. Kdo si ji první půjčí?
Tátův hlas je nezapomenutelný. Nikdy pak mě žádný herec svým přednesem neuchvátil tak, jako náš táta. Nejkrásněji zněl jeho hlas tehdy, když předčítal Andersenovy pohádky. Mírně, lehce udiveně, smířlivě i okouzleně - jakoby byl trochu překvapen tím, co čte. Jeho hlas byl plný kouzla a tajemství, stejně jako ty pohádky. V tom hlase zaznívalo teplo domova, bezpečí, útulnost pokoje, kde mám za postýlkou rohož s našitými zajíčky a stromečky, kde sálají teplo Clubky a kam proniká z kuchyně vůně brambor na cibulce.  
Později jsme si čítávali v neděli po obědě, Anatola France, O¨Henryho, nějakou povídku nějakého klasika. Na prázdniny do Kyšperka volil táta vydatnější čtení - V pustinách od Sienkiewicze, Hugovy Bídníky, Tři mušketýry nebo jiný tlustý román, a bylo to nádherné zakončení dne, když jsme po blažených chvílích na břehu Orlice, unavení horkem, povečeřeli chleba se sýrem, pražené lišky, nasbírané v lese na Kopečku, sledovali západ slunce a poslouchali tátovo čtení. 

Kolik tenkrát bylo tátovi let, když se rozhodl přečíst si znova Jiráskovu kroniku "U nás"? vyprávěl nám o tom při našich večerních posezeních. (Ta kniha ve mně v té době budila trochu obavy, byla to kdysi povinná školní četba a při mé neschopnosti prokousat se čtyřmi  tlustými bichlemi zůstala  nepřečtena - to až po letech jsem se do ní pustila a shledala jsem, že je krásná.) Táta ji shledával krásnou taky. Vyprávěl nám o životě tkalců i o životě na vesnici vůbec, jak si ho ze svého dětství pamatoval. Pro nás byl nepředstavitelně těžký - těžké bylo uhájit i jen ten holý život. "A přesto jim bylo možná líp, než je dneska nám." Vedli jme o tom kolem večerního stolu úvahy. Oni neznali vykořeněnost naší doby, oni byli  zakotvení, měli pevný bod. Dřeli se do úmoru, ale neděli světili. Člověk nutně potřebuje občas vysadit, aby mohl přemýšlet, číst si v bibli, odpočívat. Nebýt desatera, asi by se uštvali. Neznali diktát konzumu, tupý blahobyt, plýtvání, touhu po požitcích která lidi žene do zkázy. Nebyli zahlceni předměty ani volným časem, který dnes mnozí nevědí jak ubít.Neznali současný trend naší doby, že smyslem a cílem života je požitek a rozkoš. Možná jsme dnes v něčem přecijen dál - náboženská nesnášenlivost už není náš problém. Ale s tátou jsme si říkali, že přecijen býval život na vesnici před lety jaksi vyrovnaný, moudrý a méně rozháraný.

Táta měl schopnost vytvářet pohodu, teplo domova, pocit bezpečí a klidu. Svoje děti nepovažoval za životní přítěž, za kouli na noze a práci navíc, je pravda že ta hmotná stránka věci spočívala vždycky spíš na mámě. Táta chápal svoje děti jako skvělou příležitost dělat někomu radost, zábavu, potěšení, při tom ho nenásilně poučit a trochu vzdělat, a pak zas docela nezávazně pobavit. Bavil se při tom sám, vymýšlel nám hry a pohrál si taky. Jednou po večerech vyřezával lupénkovou pilkou parní mašinku i starodávné nádraží, polepené prastarou vystřihovánkou, daroval nám je k vánocům a sám měl ze svého výtvoru největší radost. Máma na to vše trochu zahlížela jako na zbytečnosti - ač dnes by to asi byla ozdoba muzea hraček.  
Táta s dětskou radostí,  bezelstnou veselostí a fušerskou neodborností rád pracoval rukama, a i když máma s láskyplným despektem říkávala, že je "všech řemesel neštěstí", stále něco přitloukal, opravoval, předělával i nově vytvářel. Viklavé stolečky, plůtky k záhonům, zvýšená zábradlí na verandě, všelijaká zařízení do kuchyně či do koupelny, poličky, věšáčky, udělátka. Využil to, co by jiní vyhodili, a pyšnil se, jak prakticky dokázal pro nepoužitelnou  věci najít smysl. Vznikaly výtvory sdrátované z neohoblovaných prkýnek a latěk, poněkud hozené a nikoli pravoúhlé, jejichž křivost vyrovnával podkládáním klínky z třísek a složenými novinami. Hřebíky stlučené, sádrou zamatlané, sdrátované a provázky svázané a nakonec dokončené nánosem laku, v němž se navěky skvěly zatvrdlé steklé kapky, stálo dílo pyšně kdesi tam, kde jen překáželo a hotovilo se sloužit.  Máma neměla námitek, absence estetična ji nermoutila, jen se zlobila, že to zas dělal ve svátečních šatech. A s láskyplnou ironií mávla rukou nad zbytečnou poličkou na zbytečné krámy. 

V neděli nás brával do muzeí nebo na procházky po Praze. Večer před vycházkou nám přečetl nějakou staropražskou pověst - a pak jsme se šli na místo jejího dějství podívat. Na Vyšehrad, kde je čertův sloup, nebo  na Židovský hřbitov, kde je náhrobek Rabiho Löwa. Ukazoval nám památky, poučil nás o historii, přidal i zajímavý příběh, který v dějepise není - třeba historku ze svého života nebo vyprávění někoho známého. 
Pořídil gramofon a desky - svého oblíbence Edwarda Griega, různé klasické opery. Peer Gynta jsme si přehráli, a potom nám ho přečetl. 
Teprv dnes, když jsem stará, dokážu ocenit, co pro nás děti náš táta dělal. Tenkrát jsem myslela, že je to samozřejmé a že na tom není nic divného, když se věnuje otec dětem. Že je samozřejmé i to, když všecko ví. Nebylo oboru, o kterém by nevěděl aspoň něco. Všechno ho zajímalo, do každé oblasti se snažil aspoň trochu proniknout. Měl doživotní touhu vzdělávat se, kombinovanou vynikající pamětí. Byla jsem zvyklá, že ať se na cokoli zeptám, vždycky mi o tom něco řekne. V některých oborech byl znalec, z jiných věděl jen něco, třeba jen základní přehled, ale nikdy se nestalo, že by řekl "nevím". Až když jsem poznala, kolik lidí projde školami a zapomenou co se učili, kolik lidí pokládá za normální nic nevědět, tehdy, velmi pozdě, jsem užasla. 
A všechno co znal se snažil předat svým dětem. Uměl probudit zájem a věděl, jak nám tu či onu vědu přiblížit. Uměl mluvit zábavně a zpestřit vědu historkou, vtipem nebo perličkou. Taky vlastním názorem, svou zkušeností a třeba i svým omylem nebo tápáním.
Snažil se nám předat aspoň základ všeho, co je třeba znát, a krom vědy a umění nám vštěpoval i etiku, nenásilně a vlídně. jak se má člověk chovat, jak má žít, co je důležité. Že člověk který má problémy má chybu hledat nejdřív u sebe, že se má umět ovládat, že se       nemá rozčilovat, že má "být hodný i když se nikdo nekouká", že nemá plýtvat časem, že má pomoct každému kdo to potřebuje a neptat se co za to... Jsou to všechno věci prosté a jasné, ale v životě jsem pak viděla, jak málo rodičů je dětem předává a sděluje. Jindy zas nám vysvětloval, co je duševní hygiena, jak se cvičí paměť, pokoušel se mě naučit němčinu. Ale nejčastější náplní hovorů bývala etika, učil ji i svým příkladem, i občasným nabádáním. Lituju, kolikrát jsem pak po letech selhala, i když se zdá, že dodržet toho bobříka ušlechtilosti je tak  jednoduché a snadné. Ale taky se stávalo, že myšlenka na tátu a na to, co by tomu řekl, mě od selhání odradila. Táta nám dal do života vše co mohl, jestli jsme toho využili nebo ne, to už je jiný problém, on udělal maximum.
Nejen že měl dokonalý přehled o literatuře, ale téměř všechny zásadní knihy vlastnil. Knihy byly u nás všude - kolem oken ve velkém pokoji byly vestavěné police, knihy tu byly ve dvou řadách, všude stály knihovny, hromady knih byly v krabicích na půdě - ty co už se nikam nevešly. Stačilo se jen zmínit o nějakém autorovi nebo o nějakém titulu, a táta jen šel, a sáhl do některé z polic v některé z knihoven...
Škoda, že jsem neuměla být takovou pokladnicí i pro svoje děti. Musela jsem dělat především matku - dbát na čisté oblečení, teplé večeře, úkoly do školy, na provoz domácnosti, a na nástavbu mi nezbýval čas ani síla. A jajich táta? Ach jo, darmo mluvit. Uměl je vzít na motocyklové závody nebo na letecký den, kultura ho nudila. Vysvětloval jim, že knihy jsou zbytečnost. Z hudby znal jen populární zpěváky. A o jeho mravních zásadách lépe nemluvit.

Táta byl zakotven v první republice. Pamatoval Rakousko, císaře pána, první světovou válku, ale jeho nejlepší léta spadala do let mladého Československa. Éra T.G.Masaryka, Karla Čapka. Doba plná nadějí a ušlechtilých snah, přes mnohé problémy éra zákonná a spravedlivá, kdy slušnost byla samozřejmostí. Když přišli Němci a nadlouho se ujalo vlády bezpráví,  bylo mu něco přes třicet, pádu komunizmu už se nedočkal. Těch krátkých dvacet let první republiky pokládal za nejlepší časy našeho národa. Vážil si Karla Čapka, v knihovně měl řádku všech jeho knih, vesměs první vydání.   
Studovat chtěl přírodní vědy, ale když se na ně šel zapsat, potkal spolužáky, ve kterých toto jeho rozhodnutí vzbudilo bujarý chechtot: "To je blázen - přírodní vědy! Pojď s náma, my jdem na medicinu! " I zahodil vyplněnou přihlášku a šel se zapsat na medicinu. 
Lékařem byl výborným. Nebyl praktik, dávat injekce, obvazovat a okamžitě se rozhodnout, to nebyla jeho parketa. Byl vědec a teoretik. Pacienti ho milovali - svým mírným hlasem a vlídnýma očima uměl vzbudit důvěru. Vyšetřoval dlouho a pečlivě, s každým jednal laskavě.
Pracoval na mnoha různých pracovištích a neurologických klinikách, občas také na psychiatrii. Vzpomínám si na Polykliniku v Myslíkově ulici, kam jsme mu s Květou vozívaly oběd, kde měli ten strašný hlomozící telefon se zahnutou trubkou a číselníkem jak kolo od vozu. 
"Vidíte naši novostavbu?" ptával se táta, kdykoli jsme jeli tramvají po Karlově náměstí, kde se pod lešením rýsovala budoucí poliklinika. "Bude to jedna z nejmodernějších staveb v Praze, topení bude v podlahách!" Když pak byla poliklinika dohotovena, zářila novotou a skvěla se bělostí kachlíků, jimiž byla obložena. Táta si ji provždy liboval a pracoval v ní až do svého odchodu do důchodu. 
Ordinaci si vyzdobil spoustou zajímavých obrázků, při vstupu se oko každého návštěvníka potěšilo. Pod sklem obřího psacího stolu měl sbírku vtipů, porůznu vystříhaných z časopisů, o lékařích a pacientech.  

Náš domov byl vždy trochu chaotický, nikdo tu neměl stálé místo a rozmístění nábytku bývalo vždy jaksi nahodilé a neurovnané. Pokoje nebyly uzpůsobeny pro každodenní život normální rodiny - honosily se reprezentativností, velikými okny a dvoukřídlými dveřmi v každé ze stěn, a nebylo kam postavit nábytek, aby nevadil některému z oken či dveří. Máma měla jednak zálibu v přemisťování nábytku a jednak se marně pokoušela učinit byt pohodlným - vycházel z toho kompromis mezi parádním zámeckou komnatou a trochu chaotickým nepohodlným místem k přebývání. Naše spaní se stále stěhovalo z místa na místo, nikdo z nás neměl  soukromí a svůj koutek. Tátovy starožitnosti sice byly krásné, ale k životu poněkud neúčelné. Mísily se s prozaickými potřebami každodenního života a společně s nimi vytvářely jeho surrealistickou kulisu.     

"Ano, kdybychom tak znali důvody, proč lidé lpějí na věcech a věci na lidech."
 Lidé odcházejí, a věci tu zůstávají.
Zůstala tu lopatka, se kterou si na písku hrávaly moje děti, dneska už dospělé. Zůstal tu růženec po prababičce Kryštofkové. Zůstaly tu tátovy brýle, spravené drátkem, když odnesli rakev. Zůstaly tu věci, o kterých už nikdo neví, komu patřily.

Táta měl velkou lásku ke starožitnostem, ještě dávno před tím, než se staly módou. Ve velkém pokoji na zdi visely krom mnoha obrazů i kupecké váhy, různé bambitky, veliká mušketa, šavle. Podivné a zvláštní předměty, třeba bambitka na zkoušení  střelného prachu. Neměla hlaveň, výstřelem se pootočilo kolečko, a číslo, kde se zastavil ukazatel, udávalo jeho sílu.Tu bambitku jsem nepovažovala za plnohodnotnou, ale sběratelsky prý byla velmi cenná.
Táta miloval starožitnosti, tenkrát se daly levně koupit a nebo získat zadarmo, kdekdo se starého krámu rád zbavil. Co chvíli přinesl táta domů nějaký předmět který kdosi vyhazoval, občas dostal jiný od pacienta. Měl neomylný vkus a nikdy by neumístil v bytě cokoli podezřelého, tím méně nevkusného, třeba i módního a za umění se vydávajícího. A neomylně hájil secesi i v dobách, kdy byla všeobecně pokládaná za úpadkovou a jak znalci, tak laici jí opovrhovali. Snad jediný náš táta mezi všemi lidmi věděl, že přijde čas, kdy bude secese rehabilitovaná. 

Veliké obrazy ve zlacených vyřezávaných rámech, krásné romantické krajiny. A vedle moderní malby, které se tátovi zalíbily na nějaké výstavě. Skleník byl plný porcelánových figurek. Ze starožitných servisů jsme jedli a pozvolna je kus po kuse rozbíjeli. Zachovaly se jen polévkové mísy, které stály na skříních a máma v nich měla prachovky. Až velice pozdě, když jsme uviděli ve starožitnictvích ceny podobných hrníčků, z jakých jsme pili, schovali jsme trosky těch souprav di vitríny. Ve skleníku i v polici nad gaučem bylo mnoho památek a zajímavostí, ale mnoho starých či umělecky ztvárněných věcí jsme i běžně užívali. V kuchyni byl v kredenci mezi noži i nůž z Bosny, měl kostěnou střenku a ocelový břit v mosazném osazení. Už jako dítě jsem vnímala jeho krásný tvar a lehkost v ruce, která jakoby vybízela k eleganci krájení. Rukojeť byla vyzdobena miniaturními rytinkami, jednou mi táta ukázal maličkého lva, který tam byl krom jiného zobrazen. Od té doby jsem ten nůž pokládala za velice vzácný a divila jsem se, co dělá mezi ostatními kuchyňskými noži. Máma tak trošku podvědomě bojovala proti nevšedním předmětům, snad to byl odpor k nekrofilnímu uctívání hmotných statků, a jednou nechala nůž ležet na rozpálené plotně. Kostěná střenka ohořela, nůž pozbyl své krásy. Nad svým činem máma rozhodně lítost nepocítila, spíš jakousi mírnou hrdost. Úctu ke starožitnostem nepokládala za rozumnou. Vůbec měla zvláštní smysl pro ničení věcí, jakoby náhodné, určitě se nesnažila o jejich opečovávání. Snad to byla podvědomá nechuť k hmotnému světu na rozdíl od toho duchovního, snad absolutní necitlivost vůči vlastnostem různých materiálů. Nikdy nechápala, co která věc ještě snese a co už se od ní nemůže chtít. Neměla trpělivost pro opatrné zacházení s křehkostí. Kdykoli se něco rozbilo, byla chyba v té věci, že nebyla dost pevná, a proto dobře jí tak. Hmotný svět byl pro mámu nedůležitý a neživý, nezáleželo jí ani na hliníkové lžíci ani na porcelánové figurce. Snad ještě o něco víc na té lžíci, ta byla přecijen k něčemu.    
Na téma starožitností bývaly mezi rodiči časté spory, nikoli zlé, spíš jaksi láskyplné, obě strany si s povzdechem a mávnutím ruky odpouštěly, jsouce přesvědčeny o správnosti svého názoru. Táta prach neutíral, utírala ho máma. Uklízela, a tiše, vytrvale a s čistým svědomím ničila a likvidovala jednu starožitnost za druhou, zbytečné krámy a lapače prachu. Rozčilovaly ji kupecké váhy. "Každá návštěva se jich zděsí : Jé - co to tu máte? Jak já jim mám vysvětlovat, že sama nevím, na co to tu je." "Notak jim řekněte : von je starej trhlina!"   
A tak časem váhy zmizely. Zmizela i mušketa, zmizelo mnoho bambitek i jiných starodávných artefaktů. O zánik mnoha porcelánových figurek ze skleníku se postaraly děti, kterým byly občas půjčeny na hraní, samozřejmě mámou. Jednou také já tím, jak jsem kdysi při hře na mašinku vjela plnou parou do skleníku a málem jím proběhla. Další argument proti starožitnostem v bytě.  
Táta miloval obrazy a rád je kupoval, většinou si vyposlechl výtky, údiv či posměch, obvykle laskavý, někdy mrzutý. Od mámy i od babičky. Jednou koupil obraz zvlášť divný: nezajímavá 
placatá krajina, nějaký zvláštní stroj, člověk zády otočený. Kdo byl bystrý, všiml si, že na obzoru stojí ještě jeden člověk. Neskutečná, snová krajina, obraz o ničem, přesto plný skrytých dějů. "Evžene, co jste to zase přinesl, a kam to budeme dávat? Kam to prosimvás chcete pověsit - copak nemáme už takhle všecky stěny plný?" Obvykle táta odmítaný obraz časem zase prodal - ale tenhle ne. Byl divný, ale čímsi přitahoval. Nakonec jsme si ho oblíbili. 
Pak dokonce koupil táta od téhož autora ještě obrázek lanovky. Dostával pak od něj novoročenky - maličké grafické listy. Ten prazvláštní obraz jsme potom měli rádi, srostl s naším domovem, jakobychom bydleli i trochu v něm. Je to Lhoták, kterého mi potom kdekdo záviděl, když jsem ho od rodičů dostala.  
Táta měl rád obrazy i obrázky všeho druhu, velké olejomalby i malé kresbičky, dekorativní i provokující, uhlazené i drsné, nikdy ale kýčovité nebo nevkusné. Vystřihoval i kresbičky z časopisů, zarážky textu, iniciály - když se mu cokoli líbilo. Ty co za to stály dával zarámovat a pověsil tam, kde bylo ještě trochu místa, ostatní aspoň přišpenlil napínáčkem na dveře. 
Nejčastěji vyvěšoval táta obrázky na záchodě. Ten byl vlastně celý vytapetovaný, byla tu všehochuť starých xylografií i různých zajímavých fotek, reprodukcí, reklam, vtipů a ilustrací, vše hlavně z počátků dvacátého století, zajímavá konfrontáž a příspěvek k obveselení

Co předmět, to nějaká historie. Vyšívaný textilní závěs s třásněmi, zavěšený na soustruženém, černě mořeném stojánku, který prý sloužil jako stínítko, stejně jako madonka ve stříbrném rámečku, malovaná na slonové kosti, pocházely z Rakousko-uherského císařského dvora. 
Kterýsi z prastrýců sloužil u císařského dvora ve Vídni, dělal kočího a vozíval i císaře. (Vyprávěl, jak když císař kamkoliv jel, musel nejdřív on projet trasu sám a stopnout, jak dlouho jízda trvala - aby potom přijel císařský kočár na vteřinu přesně.) Vozíval prý také korunního prince Rudolfa na zámeček Meyerlig. V Rakousku se prý říkalo, že Češi jsou národ nejlepších kočí. Ten prastrýc dostával občas darem drobné předměty, vyřazené z císařského majetku. Něco z těch věcí jsme zdědili i my. Ten obrázek madonky, stínítko, a také  kobereček, který se vždycky pokládal na zem před kočár, když měl císař vystoupit. To byl moc hezký gobelínek s obrázkem rakouské orlice a táta si ho považoval - ale máma ho jaksi neměla ráda, co chvíli se povaloval zmuchlaný a pohozený na schodech k půdě, někdy sloužil jako pelech pro toulavou kočku, někdy dokonce jako rohožka. Bývaly kvůli tomu u nás dohady, táta se smutkem v hlase říkával, že je to vzácná památka, a máma se zlobila, že je hnusný a otrhaný. Potom  přecijen koberček na čas zvítězil a ležel, pěkně babičkou vyspravený a olemovaný, před komodou. Ale co se s ním stalo později, to nevím. Vlastně nakonec zvítězila přecijen mámina neláska k hmotnému světu.  

Na těch schodech k půdě bylo mnoho odloženého harampádí a pestrá směsice krásných starožitností i vysloužilých krámů, příští desetiletí už by asi označilo cenným a starožitným všecko bez rozdílu. Co na plat, tak jako tak už je to pryč. Stávala tam, špalkem podepřená, starobylá lednička, pramáti těch dnešních. Měla dva prostory - do jednoho se vkládala kostka ledu, zakoupená v hospodě, do druhého, nikterak ne většího, se ukládalo maso. Celek působil jako elegantní skříňka do domácnosti moderní hospodyně - z dob dvouletkového humbuku kolem t.zv. " moderní ženy", která už nechce zůstávat doma a chce po boku mužů chodit do práce - ale domácnost samozřejmě bude muset dělat dál, s ledničkou to stihne levou rukou. Ta lednička sloužila svému účelu tak asi jednou, potom se stala skříňkou na krámy, a to dosti nepraktickou. Na těch schodech bylo odloženo i mnoho jiných předmětů, které nenalezly milost v máminých očích, třeba krásná vyřezávaná perníkářská forma - kdoví, kde jim je všem konec. 

Když se Vašek s Ivanou nastěhovali na Spořilov, byl domek v havarijním stavu, zdevastovaný jeslemi a nezájmem eráru. Bazén, který vybudoval Pepa, byl zalit betonem a bylo z něj mělké brouzdaliště. Všude byly pozůstatka zařízení po jeslích, co nešlo odstěhovat to bylo zničené, zdemolované a porůznu poházené, v bývalé kuchyni byl jakýsi obří kotel na dřevěném lešení, válely se tu střepy po miniaturních záchodových mísách. Kdo byl ochoten uvádět dům do pořádku byl jenom náš táta, sháněl řemeslníky, sám po svém opravpval co se dalo, dával inzeráty ohledně prodeje kotle. Nakonec ho daroval za odvoz. Ivaně i Vaškovi byl nepořádek a nelad zcela fuk. Žili spokojeně uprostřed rumiště a zbořeniště a jakákoliv kultura bydlení jim byla fuk.
Jednoho dne si ale Ivana usmyslela, že by ráda pořádala garden-party a ráda by pozvala vznešenou společnost. Ve zdevastovaných ruinách domku a na troskách kdysi snad pěstěné zahrádky, nyní spíš zaplevelené pustině, plné neuklizeného stavebního materiálu a rozbitých hraček,  by se asi podobný podnik pořádal těžko, přesto Ivana po hostech toužila a to, že nepřicházeli, přičítala tomu, že nemá společenský oděv. I zašla do luxusní prodejny a koupila si k tomu účelu krásné šaty, vskutky přepychové a podle toho i drahé. Velice se jí líbily, byly v ceně asi tak jednoho až dvou měsíčních platů, ale Ivana je chtěla. Bohužel jí byly trochu malé, ale v prodejně měli jen ty jedny a tak je Ivana koupila i přes tuto malou nevýhodu. Byl to nezvyklý model, živůtek byl ozdobně tvarovaný a pod krátkou vykrajovanou sukní byla ještě druhá dlouhá sukně. Zářivě zelená látka byla protkávaná stříbrnou nití, celé šaty se třpytily a blyštily. Doma je Ivana trochu povolila a porozpárala, aby je oblékla, pokoušela se je trochu přešít. Ale jaksi se jí to nedařilo, z šatů byla najednou  smutná a těžko použitelná troska. Ivanu náhle opustila touha pořádat gardenpárty a šaty ji netěšily, pokoušela se je alespoň někomu darovat. Byla jsem u ní právě na návštěvě a byla tam i její přítelkyně Helena Maršálková, a Ivana nám je nabídla. Zkoušela jsem si je, ta část která nebyla rozpáraná mě těsně obepínala, těžko bych je oblíkla, a nějak bych je neměla kam nosit. "Připadám si jak ryba," hleděla jsem na sebe s nedůvěrou. Helena si šaty ani nezkoušela, jen tiše žasla a jaksi dovnitř se děsila a úpěla. Tolik vyhozených peněz!  "A co tomu prosímtě říká Vašek," chtěla vědět. "Neřekl ani slovo!" prohlásila Ivana uznale. Vašek je moudrý a chová se jak máma z té pohádky "Co dělá táta, to je vždycky správné" - jen že si tu táta a máma přehodili role.   
Nakonec šaty skončily polorozpárané a polosešpendlené na dně Ivaniny skříně, a na nich ztroskotaly i snahy o pořádání společenských večírků. Ani Vaškovi, ani Ivaně jaksi nevadilo, když se zničí hodnota, jsou to jen věci - a ty nemají duši.

Jednou jsme byli na návštěvě na Smíchově, Sokolovi s dětmi a já s dětmi, chystala jsem pro všechny svačinu, krájela jsem chleby. Nevšimla jsem si, že je na stole rozlitá voda - jeden krajíc se namočil. Byla to jen čistá voda, ale dala jsem ten krajíc stranou, netroufla bych si ho někomu předložit. Do kuchyně vstoupil Vašek, že by si dal kus chleba, a vzal si ten mokrý krajíc. "Ten ne," polekala jsem se. "Proč ne?" ptal se Vašek udiveně. "Ten ne, ten je mokrej," a podávala jsem mu jiný, suchý. "Notak právě ten mi dej, ať se sní!", požadoval Vašek v klidu a míru. Nestačila jsem zírat, ještě polekaná představou, co by bylo za rámus, kdyby ho nedejbože dostal Mirek. Týden by pak se mnou nemluvil, uražený pomyslným ponížením, navztekaný nedostatkem péče, rozzlobený mojí neúctou. Ten Vašek musí být světec, myslela jsem si.  
Ivana ze zásady neuklízela, jejím ideálem bylo "žít po kolena v hnoji". Domnívala se, že inteligence se neprezentuje bytolízalstvím a že jen hloupé slepice si zakládají na spořádané domácnosti. Ale hlavně ji uklízení  z duše nebavilo. Hlásala filozofii, že špína a nepořádek není zlo - zlo že je úplně jinde. No možná - ale není to ani dobro, oponoval Evžen.  

1985
Bylo pak jednou hůř a jednou líp, občas se zdálo, že svítá na lepší časy,  Ivanu dali do invalidního důchodu a protože chtěla chodit do práce, dovolili jí uklízet v nemocnici. Zdálo se, že bude jakž takž dobře. Ale jednou jsem třeba přišla nečekaně dopoledne domů a zastihla jsem ji zoufalou. Seděla v pokoji, polooblečená, rozcuchaná,  uprostřed neutěšeného nepořádku. Všude po podlaze se válely kusy oblečení, jakési papíry, špinavé nádobí,  všecko bylo jaksi zaprášené a hlavně tu byla zima. Ivana se choulila v křesle  a zoufale brečela, že zrovna chtěla jít skočit z Nuseláku. Beznaděj, pustota, smutek, nelad  špína, a lezavá zima.  Překonala jsem nechuť a zlost, bylo mi jí líto. Vysvětlila mi, že je  zoufalá a nechce žít. "Neblázni," chlácholila jsem ji, "pojď, uděláme si kafe, máš tu zimu, oblíkni se, ono zas bude dobře." Nechala se přesvědčit, přestěhovaly jsme se do kuchyně, kde bylo o něco tepleji, podařilo se mi  najít dva čisté hrnky, udělala jsem kafe,  Ivana na sebe navlíkla nějaké oblečení. Bezbarvým hlasem mi vysvětlovala, že všecko její zoufalství pochází z toho, jak na nás máma křičela, když jsme byly malé. Měla jsem smíšené pocity - bylo mi jí líto, a také mě zlobil její přístup k životu - já můžu všecko, když na to přijde, třeba skočit z Nuseláku. Zapomněla jsem, že i já jsem mívala sebevražedné myšlenky a nebránilo mi nic. Ten Nuselák jsem nebrala tak úplně vážně, no ale přecijen je dobře, že jsem přišla. "Vykašli už se na to, vždyť máma už je dva roky po smrti, už na nás nekřičí."
Ale ani já jsem jí to nikdy nedokázala odpustit. 
   
Dneska mne mrzí, že jsem nebyla k Ivaně vstřícnější, vždyť ona mne měla ráda.Mně hlavně štvala ta úcta, kterou k ní Vašek choval, a to jak mi na druhé straně vyčítal, že jsem se rozvedla s tak báječným mužem. Nikdy jsem mu nedokázala vysvětlit, jaká  byla skutečnost, a že ten báječný muž by mě zabil, kdybych si dovolila tisícinu z toho, co Ivana. Uvědomuju si, že ona za Vaškovo  chování nemohla, že mě měla vždycky ráda a že ji moje nepřátelství mrzelo.

Ivana neměla žádný vztah k cenným věcem, říkala že nemají duši a péče o ně ji zatěžovala. 
Manča ten vztah k hmotnému světu podědila, je  milá, laskavá, ke každému vstřícná, k nikomu nechová ani náznak nepřátelství, ale vztah k hodnotám má nulový. Evička ne, ta už jako batolátko říkávala Ivaně, že ona, až bude velká, bude mít doma pořádek, a ne takový chlívek, jako je u nich doma. 

Po našem tátovi se zachovala spousta starých hraček. Po naší mámě jen její medvěd, stařičký a uválený, s očima z knoflíčků od bot - kvůli těm očím prý se jí bratři smáli. Dneska by byl ten medvěd cenný, bohužel ho máma vyhodila, když se stěhovali na Spořilov. Po tátovi tu byl panák Oříšek, i toho chtěla máma vyhodit, na štěstí se jí ho zželelo pro jeho něžný úsměv a lidský pohled smutných očí. Dneska ho má Lucie, váží si ho a snad ho uchová pro příští pokolení. A byla tu i spousta jiných krásných a starodávných hraček. Především mašinky. Rozchod kolejí byl asi 5 cm a byla jich plná bedna. K nim i  vyhybky, křižovatka, točna, tunel, most. Krásný model parní lokomotivy, péro se  natahovalo kličkou, v boudičce měla páky k ovládání rychlostí a brzdu. Druhou brzdu měla ještě mezi koly, ta ji zastavila, když zavadila o překážku. A k tomu tendr na uhlí a spousta všemožných vagónů. Osobní i nákladní, na různé druhy materiálů, výklopný vagon na štěrk, podvozky na klády. Úžasný byl vagón poštovní - dala se mu odklopit střecha a uvnitř byl malinký poštovní úřad. A koruna všeho - sněhový pluh s radlicí a vrtulí, která odhazovala sníh. Ten se zařazoval před lokomotivu a vždycky jsem toužila vzít si ho někdy v zimě na sníh a vyzkoušet ho. Táta nám dokázal uspořádat kouzelné zážitky, když postavil koleje z jednoho pokoje do druhého, v druhém pokoji je otočil zas směrem zpět a mašinka, vypuštěná do prázdna, se po chvíli vracela. Jindy jsme s mašinkama trávili celý den, když přišly nějaké děti na návštěvu, tehdy byly koleje rozloženy po celém velkém pokoji a vlaky jezdily po všech tratích. Huhňavými hlasy jsme napodobovali hlášení nádražního amplionu a uplatňovali do nekonečna náš oblíbený vtip: "Neštěstí na dráze - srazilo se mléko paní přednostové!"   
Když byl Evženek malý, už jsme si my holky s vláčkama nehrály, a tak je dostal k vánocům on. Zase byly koleje po celé podlaze, v pokoji nebylo kam šlápnout, všude samá nádraží, všude nějaké depo. Paní Raková, když vstoupila do dveří, spráskla ruce a s úžasem zvolala: "Jé, Evženku, no to je krááá - mů!"  
Další hračkou po tátovi byl funkční model parního stroje. Krásně udržovaný, nablýskaný, v originální krabici. Na víku byl vyobrazen podobný parní stroj v nadživotní velikosti a kolem něj spousta hošíků v elegantních montérkách, kterak ho ošetřují, promazávají, leští a opečovávají. Parní stroj se pouštěl jen za svátečních odpolední, když byla venku zima a pošmourno. Nejdřív se do něj napustila voda, její správné množství ukázal vodoznak, paralelní skleněná trubička. Potom se zapálil lihový kahánek a dlouho, velmi dlouho se jím topilo pod kotlem. Když byl kotlík horký a nedala se na něm udržet ruka, pozvolna se schylovalo k slavnostnímu okamžiku, kdy strojek udělal "puf" a pootočil strvačníkem, potom udělal "pufpuf" a zatočil rázněji, pak už spustil naplno "pufpufpufpuf", setrvačník se rozběhl, kuličky regulátoru se roztočily a děti s úžasem zíraly. Teoreticky bylo možno připojit hnací řemen a nechat jím pohánět model mlátičky na obilí, bucharu nebo cirkulárky. Ale dlužno říci, že stroječek mnoho neutáhl, mlátička se zadrhávala, buchar se stěží zvedl, snad jen cirkulárka se rozběhla. Natrhala jsem si u chodníku plevel v podobě klásků a schovávala jsem si je, s nadějí že si vymlátím obilí, ale moje snaha se nesetkala s úspěchem. Co se bezpečně dařilo, to bylo hvízdání na parní píšťalu. Ta krása, pootočit páčkou a hvízdat!   Další zajímavá hračka byla krabička s kouzly. Staré hračky mívaly vždycky pečlivě vyvedený obal - pevné krabice odolaly časům, a na nich  krásný barvotiskový obrázek zobrazoval děti do hry zabrané. 
V krabici s kouzly bylo několik chlívečků, v každém z nich zařízení ke kouzlení, třeba dvě provrtané hůlky a otvory se protahoval provázek. Ten bylo možno jakoby nožem přeříznout a obecenstvo se mohlo přesvědčit, že konce přeříznutého provázku vskutku vyčnívají z otvorů. Pak se zas hůlky přitiskly k sobě, pronesla se formule - a ejhle, provázek opět neporušený se protahoval sem tam. On byl totiž veden vnitřkem hůlek dolů a spodky hůlek byly ukryty v dlani. A podobně byla vymyšlena i mnohá další kouzla.  
Pak tu byly po tátovi ještě dvě veliké krabice s kamennou Kotvovou stavebnicí. Krásné, bytelné dřevěné krabice se zašupovacími víky, na nichž byly zpodobeny neuvěřitelně obrovské hrady, jaké si postavili malí hošíci v námořnických oblečcích. Kostky se daly do krabic složit do přesných symetrických obrazců, měly velké množství tvarů a tři barvy - pískově bělavou, lomenou cihlově červenou a šedomodrou - z těch modrých se dělaly střechy. Veškeré stavby z nich byly pevné a stabilní dík veliké váze a dokonalé přesnosti kostek. 

Ivanka se narodila 24.března 1943. Mně byly tři roky a tři čtvrtě. Řekli mi, že mám sestřičku. Ráno byl u nás jakýsi zmatek, vše bylo vykolejeno, máma nebyla doma, Květa mi k snídani dala čaj a ne mlíko - to byla známka nejvyššího stupně vyšinutí řádů a běhu světa. "A snídej rychle, pojedem se podívat na Ivanku," pobízí Květa. Přemoudřele vysvětluju: "Kdybych se loudala, tak by na nás nepočkali a ujeli by nám, žejo!" Kdo tu nepočká a ujede, to není podstatné. Vím jen, že tohle mi vždycky říkají a sami vědí, že je to planý výmysl. Znám dobře řeči dospělých a nyní už jsem tak velká, že mohu jejich obraty a argumenty užívat sama. 
Všechno je nějak naruby, když není doma máma, ale je to příjemné, smět snídat čaj a vést při tom moudré řeči. Potom mi Květa oblíkla šatečky s kuřátkama a obula parádní boty, mít sestřičku je zřejmě cosi velmi slavnostního.

Jede s námi i babička. Ta už Ivanku jednou viděla a teď mi vypráví, jak je Ivanka malinká a hezounká a jak spinkala, že ani očička neukázala. Ach jo, myslím si, asi bude o mnoho hodnější než já, tak jako všechny děti. Nemám v této věci čisté svědomí, spím velmi nerada. Vlastně bych vůbec spát nemusela, to jen dospělí si myslí, že se musí chodit spát. Nejvíc mě uráží, když o mně tvrdí, že jsem ospalá. To mne obvykle rozbrečí, a to prý je známka toho, že je nejvyšší čas dát mne do postele. A teď tahle Ivanka spí sama od sebe!

V pokoji porodnice leží tři maminky, každá má vedle postele zavěšen drátěný košík a v něm miminko. "To je hezká kolíbečka, viď," říká babička a pohupuje tím košíčkem, který visí vedle máminy postele. Je v něm malinký červený obličejík, a teď otevřel očička. Chválabohu, Ivanka není tak docela dokonalá, jak strašili, nespí pořád. "Já jí budu všecky hračky půjčovat," vysvětluju přemoudřele, jak mě to učily hlídací paní. "Počkej, až vyroste, budete si spolu hrát," říká mi babička. Tohleto že někdy vyroste? Moc tomu nevěřím. Přišli  i Tesařovi, všichni jsou svátečně naladěni, tváří se vesele. Ivanka je zřejmě téměř zázračná, když stála tolika lidem za návštěvu a všem se tak líbí. Jenda Tesař už je sedmiletý, ten už ví co se patří, přinesl dárek. Je to jakási bezbarvá gumová figurka, navíc puklá. Jenda rozšafně mávne rukou, že tu už může Ivance klidně dát, protože už je stejně prasklá.
Pak přišla sestřička v bílé sesterské uniformě a vzala mě do náruče. "Pojď, ukážu ti miminka, chceš?" A nesla mě do jakési místnosti, kde byly samé postýlky a v nich mnoho miminek. Tady možná ta miminka dělají a pak je rozdávají maminkám. "Koukej, tohleto miminko spinká, a tohle se dívá, a támhleto, to zrovna  pláče!" "Támhleto pláče," opakuju a se zájmem se rozhlížím. Ten pokoj miminek byl nezapomenutelný zážitek. A vůbec mě nenapadlo přemýšlet o tom, jak se tam vlastně miminka berou. Nosí je sem čápi? Nijak jsem se tím problémem nezanášela. Pak mě zas sestřička vrátila do mámina pokoje. Bylo tu mnoho návštěv, slavnostní atmosféra. Ivanka je zřejmě velmi znamenitá. Když teď o tom přemýšlím, tak jediný, koho jsem si nevšimla a kdo mě nezajímal, byla moje máma.
Po letech se mi ve stejné porodnici, v Londýnské ulici, narodili i Lucie a Petr. Bylo při tom více hygieny a méně poezie. Návštěvy směly jen pokřikovat do okna, nesměly ani na chodbu, natož do pokoje. Děti nám nosili jen v určitou hodinu na kojení. Vše bylo tak přísně sterilní a panoval takový kasárenský režim, že matky vesměs ztratily mléko.

Konaly se křtiny. Asi velmi slavné, protože v jakémsi velikém kostele. S Malenkou Tesařovou, obě v parádních šatičkách, sedíme na plyšovém klekátku. Malenka bez ohledu na běh obřadu diriguje : "Teď si stoupnem, teď si kleknem, teď si sednem..." s úctou ji poslouchám, Malenka je starší a jistě ví, co dělá. Kdesi u oltáře se koná slavnostní ceremonie, slyším důstojného pána zpívat "Ivanka, Ivanka, Ivanka...", celým chrámem se nese hřmot varhan a mohutný sbor zpěv opakuje : "Ivanka, Ivanka, Ivanka..." - asi se to musí hodně důkladně potvrdit, aby to jméno doopravdy platilo. 
Ale s Ivančiným jménem to tak jednoduché od počátku nebylo. Rodiče původně vymysleli jméno Alena, a to také při jejím narození ohlásili, takže zápis v matrice a všechny úřední listiny zněly původně na toto jméno. Pak si ale babička Roháčová zděšeně uvědomila, že neexistuje svatá Alena a že holčička - ó hrůza - nebude mít patronku! Spustila lamento a jméno se muselo hned změnit. Narychlo vymysleli Ivanku, za patrona bude mít svatého Ivana. Záznam v matrice se musel přepsat k veliké nelibosti úředníků. Ke všemu podle tehdejšího zvyku uvedli jméno zdrobnělé - nehodí se přeci miminku dávat dospělé jméno. Nešťastná Ivanka - jak mohl tenkrát někdo tušit, jaký ji potká osud. Přestože měla patrona. Navíc jsem nedávno zjistila, že i svatá Alena existovala. Když po listopadové revoluci vrátili klášter v Bartolomějské ulici svému účelu, stal se přístupným i zdejší kostel. Byly jsme se tam jednou s Evou Baumovou podívat, a vidím, že je tam obraz - svatá Alena.   

Květa si Ivanku rázem zamilovala. Náhle se to či ono nesmělo, to či ono zas se muselo dělat jinak. "Nedělej rámus, Ivanka spí. Neber to Ivance. To si s tím nočníkem musíš sednout zrovna sem, Ivance pod nos? Koukej jak Ivanka hezky papá. Ivanka už umí paci-paci!" Zdá se, že je Ivanka mnohem vydařenější dítě. Má zlaté kudrnaté vlásky a já jen rovné hnědé. Ivanka je cvalík, Ivanka pěkně papá, Ivanka se pořád směje. Přijímám to jako daný fakt, se kterým nic nenadělám. Nevím, jak moc jsem žárlila a jak moc jsem přijala skutečnost, že Ivanka je vskutku cosi posvátného, snad tak napůl. Nějakou výraznou nelásku jsem nepociťovala, to až později, když byla Ivanka batole, vznikla ve mně utkvělá představa, že mě musí poslouchat. Asi ze stejných důvodů, jako jsem já musela poslouchat Květu.  

Z  veselého dobromyslného cvalíka se později vyloupla zlatovlasá kudrnatá holčička, miláček všech, kdo ji spatřili. Uměla být sladká a roztomilá, ale někdy i vzteklá palice. Když jsme chodili za války do krytu, bývala Ivanka miláčkem osazenstva. Slavné byly její výroky "pohladím králíček a jsu spát", a "spi, nebo pšíde voják a začelí tě". U Holubů prý se staly  okřídlenými. Jednou Květa zpívala "Žežuličko, kde jsi byla, žes tak dlouho nekukala?" a Ivanka dodala : "...seděla jsem pod dubem s panem doktorem Holubem".  

V Morašicích složila Ivanka báseň a byla na ni patřičně hrdá :
"I krásná růže
bodati může."
Ovšem zdaleka nejkrásnější báseň byla ta o hadovi :
"Hade, hade, nezaškrť lidi,
každá zpovědnost na tebe slídí.
Had se z toho velice mrzel,
nemá-li vůli, udělá uzel."
Ivanka ji složila za jediné zamyšlení, z jedné vody na čisto, a Malenka, která u toho byla a uměla už psát, ji tenkrát krasopisně zapsala.

Jako desetiletá, možná mladší, složila Ivana v Čermné báseň :
"A já stále sám a sám
na moři se kolébám, ha hou, ha hou.
Společníkem jediným 
jsou mi vzpomínky a gin, ha hou, ha hou.
Jednou za čas přistávám
nachytané ryby prodávám, ha hou, ha hou.
Gin a chleba si kupuji,
na moře zas vypluji, ha hou, ha hou."
Pokusila jsem se ji zhudebnit, to "ha hou" jsem tam vlastně přidala já. Zpívaly jsme ji za veliké veselosti, ač báseň byla asi původně myšlena vážně. 

Taky jsme vymyslely zvláštní hudební nástroj. Při mírně pootevřených ústech se nehtem lehce ťukalo do horních zubů. Jemným roztažením rtů do šířky nebo zas jejich sešpulením se měnil tón. Dala se docela spolehlivě vyťukat melodie. Ivana toho jednou využila při poledním klidu v ozdravovně. Děti musely bez hnutí ležet se zavřenýma očima, sestra seděla na jedné z postelí a ostřížím zrakem je hlídala. Ivana ležela na boku, taktéž bez hnutí, jen nenápadně přiložila prstík k puse a neznatelně ťukala do zubů. V tichu ložnice se melodie zřetelně rozléhala. "Kdo to dělá?" vyletěla sestra. Nikdo se ani nehnul. Jen se ozývala slaboučká melodie "Běží liška k Táboru". Sestra se přísně rozhlížela. Všecko je v pořádku, každý leží.  
A zas! Teď to zahrálo "Andulko šafářová", a docela čistě. "Tak dozvím se, kdo to dělá?" soptí sestra. Nikde nic. Sestra obchází ložnici, pátrá, hledá, slídí. Všechny děti leží, oči zavřené. A ložnicí zaznívá : "Utíkej Káčo, utíkej, utíkej..."

Naše máma v jakési ujeté snaze nevychovat povrchní fifleny nás oblékala do tepláků a tvrdila, že sukně nosit nechceme. Možná to byla pravda, parádivé jsme vskutku nebyly a tepláky nám docela vyhovovaly. Občas nám také byla vyholena hlava, snad abychom neměly vši, snad aby byla v zárodku zadušena nemírná ješitnost. Někdy to vypadalo, že z nás máma záměrně vytváří neženské a nepůvabné tvory nejasného pohlaví - nevím zda to bylo způsobeno válečným nedostatkem nebo máminou touhou mít raději syny než dcery.  

Když se dozvěděla, že čekám svoje první dítě, její první reakce byla : "Prosimtě ať je to kluk!" Zas jednou jsem zůstala jak opařená nad jejím nápadem. "Co je to na nesmysl - proč kluk?" divila jsem se. "No protože ti mají snadnější život!" "A co v tom můžu dělat?" "Musíš se modlit!"
Jí osud obdařil dvěma dcerama, určitě je milovala, ale kdesi uvnitř hlodala křivda, krom faktu že jsme jen holky jsme navíc byly divné, nesplňovaly jsme její představy, nikdy jsme se nezavděčily. Její láska nebyla klidná a tichá, její láska byla umanutá, urputná a zoufalá. Milovala nás s křesťanským sebezapřením, mučednickým odhodláním, hrdinně, zarytě, světu navzdory. Jen občas problesklo zoufalství, rána osudu, nespravedlnost světa, životní prohra a zklamání.
Spasit nás - to jest předělat nás k svému obrazu - bylo cílem jejího života. Obětovala se pro nás a nežádala nic, jen naši poslušnost, ztrátu identity, jen abychom byly jako ona. Chtěla pro nás jen to nejlepší z nejlepšího - ale o tom, co to je, rozhodovala sama.

Přinesla mi přečíst jakousi modlitbu a plakala nad ní: "Mně to tak dojímá!" Chtěla, abych se taky dojmula, a mně modlitba nic neříkala. Plakala, že nejsem dojatá. Nebo vycházela z kostela a zářila blažeností. "Pro mě jsou to ty nejkrásnější chvíle, já bych si tak přála, abyste cítili to, co já!" Vášnivá zbožnost se mi protivila a modlit se na veřejnosti mi připadalo trapné. Mámě ne. Nadšeně mluvila o těch, kdo podobné zábrany neměli: "On je úžasnej, on se tak vrrroucně modlil!" To slovo "vroucně" procítěně a vroucně protáhla.  
Když jsme se s Ivanou bouřily a chtěly být samy sebou, vyčítala nám, že ji mučíme, že jsme tvrdé a zlé. S pláčem se mi někdy vrhla do náručí, plakala že jí zasazuju bolestné rány a že jí je, jakobych jí umřela. Nedojalo mě to, cítila jsem nechuť a ošklivost. 

Chudák malá Ivanka. Občas jsem se k ní chovala jako dozorce  koncentráku k vězňům. Vychutnávala jsem si svoji moc nad ní, týrala jsem ji pro jakési svoje zvrácené potěšení. Když se bouřila, trestala jsem ji za tuto vzpouru s pocitem práva na své straně. Byla jsem skálopevně přesvědčená o tom, že mě musí na slovo poslechnout. Nedumala jsem o tom proč - stejně tak jako jsem nedumala o tom, proč já musím poslouchat Květu.  
Se zvrácenou rozkoší jsem trhala broukům nožičky, byla jsem zlé dítě. Kde se ve mně ta krutost vzala? Ivanka ji neznala. Jednou jsem zabila okřídleného mravence - jen tak pro legraci, abych potrápila Ivanku, která marně s pláčem za mravence orodovala a prosila mne, ať mu neubližuju. (Dneska bych už zvířeti neublížila a násilí odsuzuju i tam, kde by ho jiní schvalovali, ale jako dítě jsem byla bezcitná a zlá.) 

Jednou byla u nás na návštěvě banda, možná i Tesařovi, už přesně nevím kdo, jen si pamatuju, že byla na verandě spousta dětí. Hráli jsme si v pohodě s mašinkama, stavěli jsme kolejiště, byl dost zmatek, ale takový docela veselý, žádné spory. Všimla jsem si, že Ivanka se neúčastní. Udělala si kouteček pro sebe, shromáždila si tam miniatrurní zvířátka, postavila jim domečky a chlívečky, něžně špitala, mluvila za ně a byla velice zabraná do svého tichounkého hraní. Některá zvířátka se probouzela, jiná šla spinkat, jedna dostávala napapat, jiná se pásla, chodila se projít, pak si zas povídala s ostatními. Byla jsem celá rozněžnělá nad roztomilostí Ivanky a její bezelstné šťastné bytosti. Stála jsem nad ní a nemohla jsem se odtrhnout od té líbezné podívané. "To by bylo hrozné," napadlo mě, "kdybych jí to teď rozbořila! To by bylo strašně kruté." Držela jsem v ruce skleněnou kouli, se kterou jsem si doteď hrála, a říkala jsem si, jakou pohromu bych asi způsobila, kdybych jí tu kouli mezi zvířátka hodila. Mám? Ne ne, to přeci ne! Cosi mi velelo : pusť! Cosi mi bránilo : ne, to nesmíš! A zas mi cosi našeptávalo : ale co kdyby? co by se dělo? Jakýsi démon mi poroučel a já jsem věděla, že nesmím poslechnout, a potom najednou jsem tu kouli z výšky pustila... Účinek byl hrozný, horší než bych si byla uměla představit. Hospodářstvíčko celé rozmetané, všecko v troskách jak po bombardování, domečky pokácené, zvířátka rozházená, a k tomu zoufalý Ivančin pláč, co jen se to stalo, kdo to ublížil mým zvířátkům. Proč, proč. V té chvíli mi došel dosah mého činu a zachvátila mě nesmírná lítost. Klekla jsem si k Ivance, hladila jsem ji a vyptávala se, co se stalo. "Já jsem si tu hrála," sdělovala mezi vzlykáním, "a voni mi sem něco hodili a všechno mi tu rozbourali..." a nový nešťastný nářek. "Neplač, já ti to zas postavím," těšila jsem ji a pokoušela se dávat vše do pořádku. Domečky jsem zase srovnala a ukládala jsem do nich zvířátka. "Ty seš hodná, Dorličko," děkovala mi Ivanka, "ty seš hodná, tenhleten kohoutek patří semhle, a beránek ještě nepůjde spát, on se bude ještě pást, a ten kurníček patří sem a tohle je jejich krmítko..." Se vzlykáním si dávala Ivanka vesničku dopořádku a pak zas tichounce pokračovala v hraní. 
Večer jsem byla zoufalá. Trápily mě výčitky svědomí, ten hrozný čin se mi pořád vracel. Snad kdyby mě někdo potrestal, mému svědomí by to ulevilo. Modlila jsem se k Ježíškovi, aby na mě seslal trest. A Ježíšek mě vyslyšel - zdál se mi hrozný sen. Jsem sama doma, aspoň myslím, že sama, je noc, ale při tom je všude světlo, takové divné a přízračné. Ale kdosi je v bytě. Kdosi nebezpečný, a ví o mně. Jen aby nepřišel - ale on už je tu. Je to naše kočka Patka, ošklivě se chechtá a mluví lidským hlasem : "Konečně tě mám!" Pochopila jsem, že je to čarodějnice, která na sebe vzala kočičí podobu. Chytla jsem ji za kůži na krku, držela jsem ji co nejdál od těla a křičela jsem na naši služebnou : "Boženkó, pojď ji honem zaškrtit!"  Ale Boženka se smála a já jsem pochopila, že je s čarodějnicí spolčená. Vzbudila jsem se plná hrůzy. Ještě dlouho mě tížila atmosféra toho snu. Strach ze samoty v opuštěném bytě, zoufalství z osamělosti, jakobych stála proti celému světu. Současně jsem děkovala Ježíškovi za ten trest. "Ale příště nemusíš tak přísně," požadovala jsem. Trestat zlým snem se mi zdálo příliš.  Začala jsem vymýšlet pro mé další poklesky tresty přijatelnější. Aby smyly vinu, ale přecijen aby nebyly moc kruté. Upadnout a natlouct si -  to ne, to by bolelo. Dostat ve škole pětku? To by bylo líto rodičům. Konečně jsem na to přišla : "Víš co, příště mě trestej jen špatným pocitem, ten neuškodí ani mně ani nikomu jinému."  Asi mě vzal Ježíšek za slovo, špatných pocitů si v životě užívám vrchovatě. Řekla bych, že deprese je dosti peklo. Oč lepší je upadnout a natlouct si. Nebo mít zlý sen a ráno si oddychnout. 

Byli jsme v Čermné na borůvkách a Ivana mi podávala hrníček, abych měla do čeho trhat : "Tady máš gernyšek." Rozčílilo mne to, jako mne u ní všecko pořád rozčilovalo. "To neumíš pořádně mluvit, to nemůžeš říct hrníček?" "Ale vždyť náš táta taky z legrace komolí slova," chlácholila mě máma. U táty mi to nevadilo, u táty to bylo zábavné. Mně to štvalo jen proto, že to řekla Ivana. Všechno, co dělala Ivana, mě zlobilo.

Ivanka byla dítě bezelstné a dobromyslné, milovala zvířata a nedovolila aby jim někdo ubližoval.Jednou se zájmem pozorovala okřídleného mravence - a já jsem se ho z legrace, jen proto abych ji pozlobila, chystala zabít. Ivanka  prosila, ať ho nechám, ale já jsem ho stejně zabila, s jakousi zvrácenou rozkoší, že můžu všecko, protože jsem starší. Ivanka se hrozně rozplakala, v koutku duše mi bylo líto jí i mravence, ale navenek jsem se tvářila zpupně - heč, já smím všechno.  

Ona mě měla ráda - a já ji ne. Vždycky mi bylo milejší ukazovat svou moc a sílu, než být na ni hodná. Proč jsem to dělala? Proč se i z hodných a obyčejných lidí stanou zrůdy? Proč dozorci v koncentrácích týrali vězně, i když byli původně normální lidé? 

Snad najdu i pár světlých chvilek. Na jednu si vzpomínám. Všecko začalo tím, že se blížily Vánoce a ve škole jsme si o nich povídali. Paní učitelka Hlavsová nám řekla, abychom nevěřili tomu, že dárky nosí Ježíšek - to že se říká jen malým dětem, ve skutečnosti je pod stromeček dávají rodiče. Polekalo mne to - to přeci není možné! Ale děti se hlásily a se smíchem sdělovaly, že už to vědí a jak na to přišly. Evička Fialová vyprávěla, jak se dívala klíčovou dírkou a všecko viděla! Karel Raška, hrdý na svoji mužnou dospělost, s despektem popsal příběh svého prohlédnutí, když objevil dárky dlouho před Vánoci. Také Janička Macháčková to ví už dávno, heč!  
Jen já jsem zůstala jak zasažená bleskem - to snad ne! To by bylo strašné. Dobrá, u jiných dětí možná Ježíšek nechodí, ale u nás určitě! Vždyť jsem ho koneckonců viděla na vlastní oči. Jel na třpytivých sáňkách plných dárků a vznesl se s nimi vzhůru k našim oknům. Není možné, aby mi rodiče lhali v tak zásadní věci. Aťsi je to jinde jinak - u nás určitě chodí Ježíšek. Když pak pro mne máma přijela do školy a vedla mne Národní třídou, plaše jsem se zeptala, jak to je, a doufala jsem, že mi máma potvrdí mou víru. Ale máma se rozesmála a řekla, že paní učitelka má pravdu. Byla jsem zdrcená. Cosi se zhroutilo. Tak oni mi lhali! A já blbeček jim věřila. Všechny děti jsou chytré a přijdou na pravdu samy, jen já se ji musím dozvědět poslední. Vedle zklamání ještě navíc hanba.   
Ale jednu velikou výhodu to prohlédnutí přecijen mělo. Najednou bylo možné dárky nejen dostávat, ale i dávat. Přemýšlet, co komu koupím, balit to do vánočního papíru a třást se nedočkavostí, co obdarovaný řekne a jak se zaraduje.
Služebná Mařenka nás vzala na předvánoční trhy na Karlovo náměstí. Dostaly jsme s Ivankou každá 30 korun a směly jsme si něco koupit. Těšila jsem se, jak nakoupím všem dárky, celé kupy, vždyť peněz mám dost, celé jmění. Hned u první boudy jsme se zastavili, prodávali tam sádrové opičky na gumičce. Kolik stojí? Šest korun. Co bych si ji nekoupila, vždyť třicet korun to je skoro jak nekonečno. A tady zas mají turecký med. Z ohromného špalku ho usekává turek s fezem mačetou. A tady je mechanická skříňka s okýnkem a za ním hromady lákavých předmětů, hodí se tři koruny do sdířky a uvnitř skříňky vyjede rameno jeřábu, a teď rychle! kolečkem venku umístěným navést drapák správným směrem, pozor, už se chapadla otvírají, honem s nimi dolů aby něco chytla, už se zavírají a ať už něco nesou nebo ne, a otevřou se nad skluzem po kterém by měl kýžený předmět vyjet ven do rukou šťastného výherce. To napětí, podaří-li se to. Znova a znova házíme drobné a znova a znova se pokoušíme něco vyhrát, nejčastěji je to zubní pasta, dost často nechňapne drapák nic, ale jsou tam i věci onačejší, někdo říká že tamto vzadu je foťák - ale ty lákavé věci jsou umístěny velmi nešikovně a jeřáb k nim stěží dosáhne. Pak jsou tu kukátka se starými filmy - Chaplin číšníkem, Dítě uneseno supem, Vzlet aeroplánu. Jednotlivé fotografie jsou v jednom okraji slepeny jako do hřbetu knihy a celek má podobu kotouče, točíme-li klikou, probíhají fáze pod zarážkou a vytvářejí iluzi pohybu - asi jako když palcem propouštíme listy tlusté knihy. Pohyb si můžem pouštět zpomaleně nebo i kdykoliv zastavit a vychutnat si jednotlivé okamžiky. Když se kotouč otočí a epizoda doběhne, v kukátku se zhasne, chceme-li se dívat znova, musíme vhodit další korunu. To dítě napadené supem - jak to asi filmovali? Pták se snesl ke starodávnému kočárku, uchvátil do zobáku tlusté miminko, držel ho za košilku a odnášel ho ke svému hnízdu, vtom se tu objevil střelec a trefil ptáka tak mistrně, že tento s roztaženými křídly pomalu klesal k zemi a pustil dítě právě tam, kde k němu přibíhala matka v secesním úboru a chytila ho do náruče.  Pak je tu maňáskové divadýlko - kašpárek zatlouká morče do rakvičky, děj je jaksi zmatený, kdosi kašpárkovi brání, morče neustále utíká. U některých stánků prodavači dryáčnicky vyvolávají různé verše, ty pitomosti které vnucují jsou těmi veršíky povýšeny na nepostradatelné nezbytnosti. "Přijde žena z pole z role utahaná unavená. Zašívat, přepírat. Vařit, uklízet. Navléká nit, sliní špiní, navléci však nemůže. Tento malý zázrak světa rázem jí v tom pomůže." A prodavač předvádí navlékací drátek. Jiný prodává skákací figurku s pérem uvnitř : "Za pět Ká čé jak to skáče! Nejni to živý a dělá to divy! Tři sta metrů proti větru!" Prodavač cukrovinek nabízí : "Čokoláda jako kláda, každá dáma má ji ráda!" No nekupte si to, když slyšíte takovouhle báseň. Jinde se zas peče pán oplatky a se zákazníky jedná figurka trpaslíka, sedící na pultě. Ten skřehotavým hláskem odpovídá na dotazy zákazníků, dělá vtipy, klátí nohama, je drzý, pokřikuje na lidi, vypadá jak živý. Pán, který oplatky vyrábí a balí, se tváří, jakoby se ho to netýkalo, nezvedá oči od své práce a veškeré jednání se zákazníky ponechává na starosti své loutce. Mlčí, jen občas podá oplatku a vezme peníze, aniž by zvedl oči. Je to břichomluvec, při pozorném pohledu je vidět, že se mu lehce hýbou rty, ale jinak nedává žádným neopatrným pohybem najevo, že by s děním kolem pultu měl něco společného, netečně se dívá stranou a nikdo si ho příliš nevšímá. Každý se baví s trpaslíkem, ten znovu a znovu vysvětluje, kolik oplatka stojí a drze se hádá, když se zákazníkům něco nezdá. Zákazníci se sem jen tlačí, každý si chce popovídat, chytají figurku za ruku, chechtají se vtipům, každý chce oplatku. Mých třicet korun je náhle docela pryč. Jen na dně kapsy pár drobných - jak teď ty dárky koupím? V zastrčeném koutě náměstí byl stánek s dětskými knížkami, a uviděla jsem mezi nimi jednu miniaturní. Hrozně se mi zalíbila - tím že byla tak malá. Jmenovala se "Maceška, sluníčko a slunečnice", dodnes ji vidím před sebou. To by byl dárek pro Ivanku! Taková roztomilá malinká knížečka. Tak akorát mi na ni zbývalo, myslím že mi ještě něco půjčila Mařenka. Celá šťastná jsem ji zakoupila a měla jsem převelikou radost z toho, že i já dám dárek. Představovala jsem si, jak si ho Ivanka pod stromečkem nedočkavě rozbalí, jak zajásá a jak bude knížku každému ukazovat - podívejte co jsem dostala!  Jak se bude smát a znova a znova si bude svou knížku prohlížet. Od toho dne jsem se těšila na Štědrý den ne kvůli dárkům, které já dostanu, ale kvůli dárku, který dám já. Samým těšením jsem ani spát nemohla. Pečlivě jsem svůj dar zabalila, ovázala, a před nadílkou jsem ho strčila pod stromeček stále jsem se ujišťovala že tam je. Konečně je ta slavná chvíle tu! Jdeme ke stromečku, prohlížíme co jsme dostali. Chvěju se nedočkavostí. Nezajímaly mne tolik ani moje dárky jako to, co řekne Ivanka. Se zatajeným dechem čekám, kdy na můj dárek přijde. A už ho vzala do ruky, už ho rozbaluje - podívala se na něj, a bez zájmu ho odložila. Zůstala jsem jak opařená. To snad není možné. Jak to, že nejásá? Nevšimla si ho? Jdu k ní, beru knížku do ruky a obdivuju : "Jé, Ivanko, koukej cos dostala!" "Hm," řekla vlídně a roztržitě. To bylo všecko. Byla jsem zdrcena údivem a zklamáním. Co se to stalo? Radost z Vánoc je pryč.  
Dneska jsem tak trochu ráda, že ne všecky moje činy byly špatné a při tom nedoceněné, že se tím trochu smazaly ty skutky zlé.

Ivanka tu pravdu o tom, kdo dává vánoční dárky, objevila sama, jaksi bezbolestně a s radostí, že ty dospělé prokoukla. Poťouchle kladla všetečné otázky a s úsměvem dokazovala nelogičnost odpovědí, chabé důkazy vyvracela hravě a měla veliké uspokojení z toho, jak se lháři zaplétají. Pro ni to nebylo trauma, když prohlédla, jen legrace a důvod k veselí.

Když dospěla, rozvinula Ivana svůj dar bystrého postřehu, jasného vidění a drsného vtipu. Dovedla uvidět, rozpoznat a pojmenovat vše ještě dřív, než jiní otevřeli oči. Užívala trefné názvy předmětů, vtělila své postřehy do sarkastických a úsečných sdělení. "Břitký úsudek, ironie, uštěpačnost, poněkud pošklebná životní filozofie." (Vaculík). Hodně zlomyslnosti ve vztahu ke spořádanému životu, hospodyňské čistotnosti a bytolízalství: kam nemůžu dosáhnout, tam se pokouším aspoň doplivnout. Ale vždycky mě přibírala do party, když si brala na mušku svůj oblíbený terč - hospodyně, a nebo když se bouřila proti militantní bigotnosti naší mámy: "Svatá inkvizice nás opéká na rožni, aby nás obrátila na víru." Měla mě ráda a vždycky byla na mé straně, když máma láteřila nad mými zjevnými či skrytými vadami. Hluboké pohrdání hospodyněmi, těmito "pilíři civilizace", si nesla už od kolébky, od dob kdy nás hlídaly nejrůznější paní, hodné či méně hodné, ale vždy jaksi po hospodyňsku hloupé. Mnohé byly dobrosrdečné, ale jiné přemoudřelé, důležité a naduté, co nesou tíhu světa za nás blbce, za všecky ty študované a učené, co si neumí ani vypucovat boty. Jim stačí mít vyprané záclony, z celé ulice nejvypranější, sidolem nablýskaný štítek na dveřích, vyklepanou rohožku, v neděli napečíno - a jsou dokonalé. Hlavně aby bylo čisté to, co je vidět. Je-li nějaká ženská ověnčená tituly od hlavy k patě a koná-li sebezáslužnější vědu - co je proti nim, když doma nemá ani utřený prach?  Ivana ty hlídací paní od útlého věku svou inteligencí převyšovala, a přesto jí nezbývalo než se jim podřídit, protože ony byly dospělé a ona malá. Nesnášela bytostně ty moudré hospodyňské hovory, poskládané z předem daných frází, na něž se sluší opět předpisově odpovědět, ty odvěků stejné a donekonečna omílané dialogy, jejichž věty plynou podle daného řádu. Nesnášela ani parádivost, uměla skvěle napodobovat a karikovat nakrucování před zrcadlem a pohyby fiflen při česání, pudrování, líčení a krášlení. Hospodyně nesnášela nejen proto, že byly hloupé, ale také proto, že sama hospodyní nikdy být nedokázala. Možná, že už tenkrát začínala její choroba, ale když měla svoji domácnost, byl to dům hrůzy, a protože ten chlív nedokázala zvládnout, rozhodla se být na něj hrdá. Když potom měla pečovat o malé děti, docházelo k situacím, že jim šlo málem o život. Rodiče i Vašek situaci zachraňovali omluvami, jakýmsi záplatováním a hlavně zavíráním očí. Až konečně bylo jasné, že se tu jedná o duševní chorobu a že se situace musí řešit jinak.  

Byla veliká čtenářka. Vydržela po celý den ležet v posteli a číst, povinnosti nechat plavat, snad ani nejíst. Od mládí už znala všechny slavné autory, tátova veliká knihovna byla téměř nevyčerpatelný zdroj. Přečtené si pamatovala, na každou situaci pak měla pohotově citát, všecko uměla narazit na kopyto úryvku z nějaké knihy, všecko uměla okomentovat obdobnou situací, známou z literatury.  

Ivanka coby batole netrpěla přímo nechutenstvím, ale existovala celá škála potravin, které se rozhodla nejíst. Na příklad máslo. V těch dobách se mu přikládala důležitost, považovalo se za to nejlepší z mléka, a mléko zas za to nejdůležitější, co má dítě dostávat. Chleba s máslem by Ivanka nejedla - ale stačilo krajíc namazat zespodu a nicnetušící Ivanka si pochutnala. Za nic by nevzala do úst karfiol, ale docela s chutí jedla stejně vyhlížející květák. 
Svoje práva si uměla hájit velmi razantně a tvrdošíjně, a služebné s mámou vynalézaly stále nové triky, kterak nad Ivankou zvítězit, přimět ji aby si oblékla to co pokládala za zahanbující, přimět ji k tomu aby snědla polívku, šla spát, pěkně pozdravila.
 
Máma s Ivankou šly Švédskou ulicí, potkaly paní Schneidrovou. "Ivanko, pzdrav pěkně!" "Ne." "A proč ne?" "Protože nemám  náladu." "Ale paní Schneidrová za to nemůže, že máš špatnou náladu!" "Může, nemusela nás potkat."

1949. Ivanka začala chodit do školy, a tehdy se stala dítětem vzorným. Zpupná paličatost ji náhle opustila a vystřídala ji úzkost, že nebude dosti dokonalá. Jako třídní měla paní učitelku Velebilovou, kterou nesmírně zbožňovala. Bývala také z jejích nejoblíbenějších žákyní, provždy vzorná, pilná, svědomitá, ještě se stejně vzornou Milenkou Škardovou a od paní Blažkové cepovanou Věruškou. Tenkrát ještě byly matky s dětmi doma, děti byly jejich vizitka, jejich kariéra a jejich život. Vedly nekonečné hovory o tom, která metoda učení je lepší, která knížka je důležitější, kdy začít s výukou toho či onoho. Přísně hlídaly školní výsledky svých dětí, nepřiznaně soutěžily a z dětí měly tak trochu závodní koně, ač přály všem jen ty nejlepší výsledky - jsou to přeci spolužáci našich dětí a ma chceme, aby se naše děti mezi nimi cítily co nejlépe.
Ze svých prvních školních prázdnin chtěla Ivanka poslat paní učitelce pohled, s trémou se na to chystala, dlouho váhala který vybrat a dlouho přemýšlela, co napsat. Nakonec to sesumírovala, napsala si to na nečisto, a potom krasopisně opsala : "Milá paní učitelko! Jak se Vám daří? Mně se daří dobře. Vaše Ivanka." Té radosti, když ho slavnostně házela do schránky!   
Když byla Ivanka v první třídě, byla jsem já v páté. Jednou vstoupila ještě s nějakými spolužačkami do naší třídy, tenkrát jsem pocítila potřebu vytáhnout se a ukázat, co páťáci všecko můžou. Vyskočila jsem na lavici a skákala z jedné na druhou. Doma to Ivanka užasle líčila : "Dorlička skákala po lavicích - a ne na tom, jak se sedí, ale na tom, jak se píše!"

Milenka Škardová byla dítě vymodlené a opečovávané, její maminka se pro ni obětovala a chtěla, aby jí Milenka dělala radost - ale ona si chtěla žít svůj život, ne pro radost matce, chtěla být sama sebou, třeba blbě, ale po svém. Po letech, když Ivana trpěla psychózou a pracovala jako pomocná síla v nemocnici, dozvěděla se, že Milena Škardová jezdí s poštovním vozem a vybírá schránky, asi natruc matce, která z ní chtěla mít osobu váženou a studovanou. "Kdyby tak paní učitelka Velebilová viděla, jak dopadly její nejlepší žákyně," povzdychla si Ivana.

Jednou, to už byla Ivana ostřílená školačka, stalo se, že přišla jakási učitelka do třídy a měla ohromné rudé korále. Děti s úžasem zíraly na tu monstrózní ozdobu, a Ivana pro jistotu podstrčila sousedce lístek s upozorněním : TY KORÁLE! Ta jaksi nepochopila a na druhou stranu připsala na oplátku : TY VOTRUBO! a podstrčila lístek zpátky.

"Vyzkoušej mě ze slovíček, táto, ale opatrně!" požadovala. Jindy se táta pozastavil nad jejíma rozšmajdanýma botama. "Proč chodíš v takovejch botách, vždyť to není zdravé, ničí ti to nohy." "Naopak, to ty boty jsou zničené od těch nohou!"
Vizitýrovala ve špíži : "Potřebovala bych nějakou bílkovinu!" A po chvíli: "Teď zas potřebuju uhlohydrát!" 

Byla vtipná, uměla trefně vyjadřovat myšlenky a užívat neotřelá slova. "Zavř ten dvéř," ozývalo se častokrát, když jsem do našeho společného pokoje nechala dvéře dokořán. Kalhotkám a podprsence říkala "prdky a šprnda". Když chtěla poděkovat: "Pan děkan s panem kaplanem." "Porazíme ho?" říkala, když držela v ruce velikého grepa. Jindy jsme porazili ananas, tomu říkala "Anáš a Kaifáš". A hned si něco připomněla z nedělního kázání pana faráře od Gabriela a pronášela zkarikované útržky jeho vzletných a huhňavých vět. Nelibovala si v titěrnostech, bývala hromotluk, všecko dělala tak nějak silou, hr hr a  necitlivě. Trochu se za to styděla a trochu jí to bylo fuk. Možná svým hromotluctvím maskovala svůj smutek a svůj mindrák. Byla zdatná, veliká, s chlapskými rameny, pramálo ženskou postavou, trochu ji to mrzelo a trochu byla nad věcí.
Co na ní ale bylo vskutku krásného, byly její vlasy.Zářivě zlaté, husté, vlnité a pevné, ty by jí leckterá krasavice ženských tvarů záviděla. Škoda, nosila je krátce ostříhané, jakoby jí na nich ani na nějaké kráse nezáleželo
Po jedenáctiletce začala Ivana studovat medicínu, obor zubní lékařství. Nadšeně a spokojeně se vrhla do studentského života. Vyprávěla veselé historky o profesorech, o zkouškách, o spolužácích cizincích. Říkával se vtip: jak se dělá v Africe nábor studentů pro Československo? To se jde k palmě, zatřese se s ní, co zůstane viset jsou opice a co spadne jsou studenti. Také se tradovalo, jak černošští studenti vyplňují kádrový dotazník: povolání otce - král, povolání matky - v domácnosti. Oni vskutku bývali obvykle synové prominentů nebo místních náčelníků, tedy králů, a jejich matky obvykle zaměstnané nebyly. Jinak byli černoši snaživí a snad ani nijak hloupí. Jeden z Ivaniných černých spolužáků byl princ Obasaki. Jednou k ní po přednášce přistoupil, zamyslel se a pravil : "A próč nemáš pero?" "No, protože si píšu tužkou," řekla mu vesele. Princ Obasaki přemýšlel, nesouhlasně  vrtěl hlavou a dumal : "To neny dobré, to neny dobré..." 
Rasová nesnášenlivost tu nebyla, posluchači na medicíně byli lidé inteligentní. Jen se někdy smáli vejšplechtům svých černých spolužáků, ale v dobrém, a ti se smáli s nimi. U zkoušek se jim občas podařil humorný výrok, jako " šenské pochlavny ústrojí se skládá z vagíny, dělohy a kundy", nebo popisovali lebku slovy "smrt se skláda s techto kosty...", jindy zas někdo místo "šířka" říkal "šiška", atd, perliček tu bývalo mnoho.
Jednou vyhozený student (bílý) při odchodu udělal na examinátora významný pohrdavý škleb, na což mu tento odvětil : "Vy mně také, kolego, vy mně také."
V době, kdy začala Ivana studovat medicínu, začínala jsem i já studovat Umprumku. Obě najednou jsme začínaly s anatomií. My jsme ji měli jen okrajově - kosti, svaly, stavbu těla, museli jsme sice umět vše nakreslit zpaměti, a znát české i latinské názvy, ale víc ne. To na medicíně se anatomie probírala hloub a déle. Ale přesto jsme se učívaly společně, za dnů prvního zkouškového období, v ledovém smíchovském bytě, v zadním pokoji, kde vysoké bílé akumulačky dopoledne vydechovaly slabounké teplo. Seděly jsme vedle nich, každá z jedné strany, přitisknuté na ně, zachumlané do dek a svetrů, šprtaly se a co chvíli jedna z nás utrousila poznámku na účet té zapeklité anatomie, nějaký vtípek nebo průpovídku. Pak jsme si trochu oddechly a pustily jsme si gramofon. Spolužačka Jana Mašíková, jejíž rodiče mívali kdysi biograf, mi půjčila plnou tašku starodávných gramodesek, které v tom biografu přehrávali před představením. Krásné písně: Cestička k Mayrovce, Červená sukýnka, taky píseň Noční motýl ze stejnojmenného filmu. Ta nám učarovala, trochu jsme se jí pošklebovaly. S rozkoší jsem kreslila mezi poznámky z přednášek portréty nočního motýla, byla to jakási vysloužilá bardáma směšně oblečená do čehosi secesního leč neforemného, a Ivana ho rozebírala po stránce medicínsko-anatomické, že  kruhy na křídlech jsou způsobeny tmavým epitelem. Velmi jsme se při tom bavily. Taky jsme se chechtaly nad písní "Včera jsem tě čekala, když jsem trávu sekala..." kterou rázně zpíval mužský sbor. Kombinace dívčích problémů a mužných hlasů nás nadchla. "To bude moje hymna,"radovala se Ivana. Měla mindrák ze svojí statné, trochu mužské postavy, ale uměla si ze sebe dělat legraci. Tenkrát jsme si byly s Ivanou blízké, svěřovaly jsme se sobě se svými průšvihy studijními i milostnými a držely jsme basu proti mámě, která byla nervově špatná, ze svých dcer zoufalá, stále jen křičela a bědovala. Snad jí dávala zabrat padesátka.

Ivana byla chytrá, sarkastická, vynikala břitkým vtipem a skvělými postřehy, které uměla lapidárně vyjádřit. Utahovala si z prudérních názorů naší mámy a našich tet, ale střežila se toho, aby je popudila. Občas jsme se handrkovaly kolem ohryzků u postele a vůbec kolem nepořádku."Hele, ukliď si ten chlívek tady!" "My do vás také, paní!" odpovídalo se větou z klíčové scény  filmu Anna proletářka - když se z plaché vesnické dívky stala uvědomělá soudružka a chystala se jít stávkovat. "Anno, budeme do vás střílet!" vyhrožovala madam, u které Anna sloužila. "My do vás také, PANÍ !" obrátila se Anna v hrdou bojovnici. "MY DO VÁS TAKÉ, PANÍ!" bývalo naše okřídlené úsloví.

Když se učila Ivana nervovou soustavu a mozek, vypůjčil pro ni táta kdesi mozek skutečný, aby ho mohla studovat. Děsilo mě to. Nejen že bych se na něj ani za nic nepodívala, ale nesměl být ani v našem pokoji. Měla ho na půdě a jen když jsem nebyla doma směla si ho snést dolů a učit se. Když ovšem byl mozek na půdě, nemohla jsem jít já tam, a pokud chtěla máma abych pověsila prádlo, odmítla jsem, že mám hrůzu z toho mozku. Co když ještě myslí? Máma mě chlácholila - ona že se za toho člověka vždycky pomodlí, a potom že už jí nemůže nic vadit. 

Ivana bývala před zkouškami velice vyděšená. Studium ji bavilo, hloupá nebyla, ale jaksi si nevěřila, nikdy si nebyla sebou jistá. Potom už se začala asi projevovat její choroba. Najednou nechtěla studovat dál, nechtěla nic dělat, celé hodiny brečela. Neuměla jsem jí pomoct, nevěděla jsem co jí říct. Umanula si, že zubařku dělat nechce, prý má strach z lidí. "Tak dělej zubařku dětskou," navrhovala jsem jí, ale ona se rozčilovala, že to je jako kdyby někdo nechtěl dělat kata a navrhovali by mu, aby popravoval malé děti. Říkala, že nechce být doktorkou, protože by se musela chovat rozumně a důstojně. Vskutku pak studium přerušila, jezdila na Zbraslav do dětského domova, kde dělala vychovatelku, a později pracovala v Zoologické zahradě. Cítila se tam šťastná, možná u této práce měla zůstat, ale rodiče trvali na tom, že musí dostudovat - a potom ať si dělá co chce. 

Jednou jsem ji byla v tom dětském domově navštívit, strávila jsem tam s ní celý den, a tenkrát jsem ji obdivovala, jak to s dětma umí a jak všechno zvládá. Bylo to tam všecko trochu smutné, byl to dětský domov kasárenského typu, a děti byly lačné styku s dospělým, vrhaly se na mne a chtěly se jenom mazlit. 
Ivana se k nim chovala láskyplně, měla na starosti věkovou kategorii od jednoho roku do tří let, byla hodná a chápající, s dětma to uměla, ale nebylo v jejích silách uspokojit jejich přebujelou potřebu mazlení. Když jsem se tam coby návštěva objevila, zavolala "Jé, to je príma žes přišla, převlíkni mi prosimtě tohodle kluka, on je celej mokrej," a strčila mi dítě do náručí. Převlíkala jsem chlapečka, usmívala jsem se na něj, on na mne taky, ale mluvit neuměl. Byla bych mu hádala tak rok a půl, ale prý už mu byly tři. Práce kolem dětí bylo dost, spíš šrumec a blázinec než klid, ale Ivana to vše zvládala schopně a s vervou. Nejvíc mě dojala její něžnost k postižené zrůdičce, která tam ležela stranou v postýlce a koukala celý den do stropu. Já jsem se toho divného miminka nejdřív hrozila, budilo ve mně trochu zvědavost, a trochu odpor a nechuť. Ale Ivana nakrmila děti a pak šla k tomu postiženému, mělo to ohromnou neforemnou hlavu a křivé tělíčko, trochu netečný, odevzdaný výraz, ale pochování přijalo vděčně. Ivana mu něžně sdělila: "Ty bys tohle nepapal, já ti udělám Sunar," a přestože mělo podle předpisu jíst maso s bramborama, udělala mu Sunar a dávala mu ho z láhve. Chtivě ho hltal. "Víš, že už tomu jsou dva roky? A jmenuje se to Rudolf?" A něžně ho chovala, aby mu trošku udělala radost - bylo na něm vidět, že je v náručí spokojen. Pak si zas musel chudinka lehnout do své postýlky, Ivana nemohla věnovat čas jen jemu, a snesl to pokorně, bez protestů.
Strávila jsem tam celý den, některé děti jsem si za tu krátkou dobu zamilovala a hned bych je   adoptovala. Než jsem odjela, ještě mi chtěla ukázat větší děti. Už byl večer a děti měly spát. Zavedla mě do jejich ložnice, byla to ohromná ratejna, plná dětských nemocničních postýlek - a všechny byly prázdné. Při bližším přihlédnutí bylo lze spatřit děti, ležely všechny vedle postýlky na zemi a jednu nožku měly zdviženou - za tu nohu byly uvázané. "Zase mi nechtěli spát," stěžovala si vychovatelka, "musela jsem je uvázat, dělám to nerada..."
Potom zas Ivana té práce v dětském domově nechala - že už to tam nemůže vydržet. Tohle jsme měly společné: u ničeho dlouho nezůstat, stále jen někde začínat s něčím novým. A strach ze zodpovědné práce. Raději jsme dělaly pomocnou sílu, než abychom zastávaly místo kde je nutno poroučet, rozhodovat se, za něco ručit.

Nějaký čas jsme si byly s Ivanou blízké, měly jsme hodně společného. Obě jsme zažívaly válku s mámou, která nás milovala i týrala, cepovala, přitesávala, rozvíjela nad námi své umění zoufalosti, lámala nad námi hůl a bědovala, chtěla nás mít dokonalými a při tom nás ničila. Když jsme na tu strastiplnou situaci byly dvě, nějak se nám líp nesla. To, co jsem já vnímala tragicky, dokázala Ivana ocejchovat nálepkou humoru a ironie. Její bystrý úsudek, břitký vtip a elegantní vyjádření problému jedinou větou - to byly neocenitelné vlastnosti při našich válečných poradách, jak čelit mámě. Ivana se vyznačovala většinou klidným nadhledem, zatímco já jsem byla zoufalá třeba nad máminými zoufalými dopisy, kterými mě zahrnovala, citově vydírala a nad nimiž sama zoufale a upřímně plakala, když mi je večer v kuchyni psala a ráno dávala, ať si je přečtu. Ivana se zlomit nedala, občas se s mámou uměla jaksepatří chytnout. Citové vydírání u ní nezabíralo, uměla ho odhadnout a s vtipem odrazit. Ve mně vzbouzelo výčitky svědomí a současně bezmocný vztek. 
Byly jsme si podobné i v tom, že jsme obě trpěly mindráky, neženskostí, strachem že se nevdáme a bude to hanba. Máma někdy žertem říkávala, že až my jako dvě staré panny budem spolu žít, že to bude hrozná domácnost, ale trochu ty obavy vyznívaly vážně. Ivana navíc ještě trpěla i vysokým vzrůstem a robustní postavou. Byla hezká, měla nádherné bohaté vlasy, ale cítila se příliš hromotlucká a nežensky statná. Jednou přišla z nějakého večírku a posteskla si : "Máma se mě pořád vyptává, jaký tam byli kluci, jestli byli sympatický - proč se rovnou nezeptá - jestli byl některej větší než já?"  Říkala to trpce a rezignovaně, protože těch větších než ona bylo málo. Ale nakonec měla štěstí, našla Vaška, nejen většího, ale hodného, moudrého, ušlechtilého, hezkého, z té nejlepší pražské rodiny. Svým způsobem to bylo i její neštěstí - Vašek ji miloval, vždy a za všech okolností stál při ní, vždycky ji hájil, vážil si jí a ctil ji. Ona si z toho vyvodila takový trochu nedospělý profit - vědomí trvalé záštity a pocit, že si může dělat co chce. Vašek všecko retušoval, lepil, zachraňoval, dělal domácnost, Ivku hájil a omlouval. Zachraňovat a uklízet chodila i naše máma, obvykle se s Ivanou chytla a byl z toho rámus.      

Občas chodívali Vašek s Ivanou na návštěvu k Sokolovům do Břevnova, k Vaškovým rodičům. Ivanu to velmi sužovalo. Tchán a tchyně na ni byli převelice hodní, nikdy jí ani slovem nic nevytkli, i v dobách krizí mlčeli. Ale byli jaksi dokonalí a Ivana se té dokonalosti děsila. Snad měli Ivanu rádi, viděli její dobré srdce, nezáludnost a čistou duši, snad by pokládali za nedůstojné a pod svou úrovní kritizovat snachu - to se přeci ve slušné rodině nedělá. Střežili se jakéhokoli neušlechtilého jednání - byli daleci toho nad někoho se povyšovat.

Krásná vila, bez jediné vady, s vysokým uměleckým citem i s klasickou a jednoduchou elegancí zařízená, a v ní dokonalá rodina. Pan architekt Sokol, slavný, moudrý, vlídný a laskavý, babička Jiřinka, stejně moudrá a stejně laskavá, oba dbali na dokonalost všeho, co je obklopovalo. A jejich dva úspěšní synové. Je pravda, že komunisti tuto rodinu zle potrápili, Honza nesměl studovat, pan architekt nesměl uskutečňovat své umělecké záměry. Po celý život toužil postavit kostel, jednou už se to téměř zdařilo, ale přišla do toho okupace v osmašedesátém. Ale přese všechny potíže a nesnáze činěné jim režimem žili na nejvyšší úrovni, všude a odevšad vyzařovala neposkvrněná noblesa, vytříbený vkus i životní moudrost. Ivana se svojí upřímnou neotesaností se této noblesy děsila. Se svou robustní postavou a veselou přímočarostí  se děsila míst, kde se neustále muselo dbát na bonton, uměřenost, společenskou vytříbenost, vhodnou mluvu a nevtíravou eleganci. Její pohyby bývaly pádné, drsně jednoznačné, zcela postrádaly filigránskou koketerii a titěrnou hravost odstávajících malíčků a jiných efektů.  "Tam je všude takovýho porcelánu - jen se pohnu a už do něčeho vrazím, něco rozbiju..." čímž myslela svůj talent plácnout vždy něco  nevhodného, "šlápnout do emailu", jak se říká. S beznadějí sháněla své nejlepší oblečení, které vždy vykazovalo nějakou zásadní chybu, shledala že sukně, kterou si chce vzít je vlastně rozpáraná za účelem přešití, svetřík že má záhadný flek, punčochu má jen jednu, boty beznadějně rozšmajdané. Nebylo nám dáno, Ivaně ani mně, umět se oblíkat a nebylo nám dáno umět se chovat ve společnosti. Byly jsme přitroublé, neohrabané, nejapné, stydlivé a nešikovné, a naše oblečení to jaksi podtrhávalo a zdůrazňovalo. Hlavně jsme byly zamindrákované. I přes křečovitou snahu a touhu chovat se s elegantní lehkostí, šarmem a espritem, jsme stále jen do něčeho vrážely, cosi zvrhávaly, koktaly nevhodnosti a breptaly blbosti. A ne-li, jen jsme se trapně culily a nebyly schopné normálně lidsky klapnout pusou. Ale Vašek Ivku zbožňoval a nade všemi nedostatky jen láskyplně mávnul rukou.    

U Sokolů nikdy nebylo nic "špatně" nebo jakkoli nevhodně. Všechno bylo na nejvyšší úrovni, počínaje vilou a konče nejposlednější rohožkou u dveří, nejmenším párátkem, vše bylo nevtíravě elegantní, vlídně vkusné, přívětivě dokonalé. Nikde nebylo nic podezřelého, módního, nikam se nevloudil jakýkoli nevkus nebo snad kýč, maskovaný modernou nebo novými trendy, vše bylo jaksi věky ověřené, pevné, stálé, bezpečné a jisté. Hudbu poslouchali jen tu nejklasičtější, a třeba Pstruzi od Liszta, u nás naše oblíbená skladba, tu byla pohrdaná a odsouzená. Nad nově vyšlou knížkou o malíři Schpitswegovi se pan architekt okázale pohoršoval, ač u nás jsme jí s naším tátou holdovali - věděli jsme zajisté, že je sladký, ale ty radostné city, které zpodobnil, nás okouzlovaly.  
Při rodinné sešlosti u Sokolů obvykle přišla řeč na to, co se nově v Praze postavilo a jak je to hrozné. Často se všichni pohoršovali právem, ale často už to bylo navyklé téma, a Ivana se předem zlobila, jak už se to nedá poslouchat a jak zas budou všichni jeden přes druhého spílat moderní době. Naschvál pak chválila Palác kultury a jiné ohavnosti, ne sice u Sokolů, jen doma, ale jaksi si odreagovala tu svou bezmoc mezi těmi dokonale vševědoucími. Myslím, že leccos tak zlobně odsouzené nakonec obstálo a zvykli jsme si. Třeba ta stanice metra Malostranská, nad kterou Fanynka bědovala,  jak se tam ty sochy nehodí, jak ty mříže budou za pár let "de mode" a jaké je to všecko ubohé a povrchní - ta stojí dál a už žádné emoce nevzbuzuje.
Vaškova maminka, "babička Jiřinka" vystudovala dějiny umění, myslím že tam se poznala s tetou Inkou. Nikdy pak ale nepracovala, jejím světem byl její dokonalý domov a dokonalá péče o něj. Vašek občas přiznal, že mu ta dokonalost vadila - toužil třeba dostat se na vojnu, aby měl důvod prchnout z domova, disimuloval a skutečně byl odveden, ale kvůli astmatu zas brzy propuštěn. Proto mu jaksi ani nevadil Ivanin  nepořádek a rozháranost jejich spořilovského bydlení. 

Dokud jsme žily Ivana a já doma, bývaly chvíle, kdy jsme si rozuměly a vycházely jsme spolu dobře a vesele, ale jindy jsme se zas handrkovaly o nesmysly, ale hlavně jsme shodně toužily vypadnout už z tohoto domova, který se nám jevil studený a neutěšený. Stával se místem radosti a pohody teprve až v okamžiku, kdy do něj vstoupil táta. Tátu jsme obě milovaly a on nás samozřejmě taky. Ivaně říkával Ivánečka a měl pro ni pochopení i tehdy, když vyváděla záhadné vylomeniny a nebyla s ní rozumná řeč.  

V době, když naší mámě bylo kolem padesáti, vystupňovala se její neuróza natolik, že už jen nepřetržitě křičela. Bývaly u nás doma scény jedna za druhou, stíhaly se v tak těsném sledu, že nakonec splynuly v jeden velký neustávající kravál. Mám na tu dobu vzpomínky plné zlosti na neutěšený domov i plné výčitek svědomí. Nic jsem doma nedělala, utíkala jsem z domova jak se dalo, měla jsem spousty známých a kašlala jsem na rodiče. Slavili stříbrnou svatbu, máma se rozhodla sezvat bandu a požádala paní Gregorovou, aby přišla pomoct udělat chlebíčky. Paní Gregorová přišla a přinesla máměí kytku - to že jí dává k tomu výročí. Banda přišla, slavili - jen my děti jsme si rodičů ani nevšimly. Vůbec nás nenapadlo něco jim dát, nás se to netýkalo, z domova jsme raději prchali. Moc mě to dneska mrzí. 

Teta Mářa odcházela do důchodu a slíbila mámě, že jí bude dělat domácnost, když má dcery k ničemu. Svůj slib splnila, vskutku k nám denně chodila a celý den makala, uklízela, myla okna, luxovala, vařila. Ale mámu to neuklidnilo,nakonec se rozkřičela i na ni, a křičela dál, na všechny lidi, které viděla kolem sebe. Zlobila se na tetu, že zavinila všechna naše rodinná neštěstí, že chodím s Mirkem, nakonec se teta urazila a chodit k nám přestala.. 
  
Já jsem prchala mezi své přátele z Kresleného filmu, a později do svého vztahu s Mirkem. 
Máma ovšem nesnášela moje kreslenofilmové přátele, leckdy právem, ale mnozí zas tak zlí nebyli, jak se jí jevilo. Mirka od začátku nesnášela, taky právem. Máma soptila a běsnila, křičela, zuřila a prosila - ale mně to jaksi jen víc utvrzovalo v tom, že musím prchnout z domova a že se s Mirkem nerozejdu ani za nic. Možná jsem tušila, jaký Mirek je, ale odmítala jsem to vzít na vědomí. Později, když už jsem nemohla Mirkovu divnou povahu nevidět, a když jsem se rozhodla ten vztah ukončit, táta mi to rozmluvil. On jaksi Mirkovi fandil, snad z mužské solidarity, snad že viděl na každém spíš jeho klady, snad že Mirek mu připadal jako seriózní člověk, žádný potrhlý větroplach jako ti blázni z Kresleného filmu. Ivana zaujala k Mirkovi přezíravě posměšný odstup. Neměla proti němu nic a ani jí nic nehovořilo pro něj. Když jsme o něm mluvily prvně, ptala se "Jakej je?" a já jsem řekla "No takovej světlovlasej." "No to je mi teda charakteristika," pošklebovala se. Pak ho uviděla a řekla v údivu: "No von je vopravdu takovej světlovlasej - vono se vo něm nic jinýho říct nedá!" 
   
Na jakémsi výletě se Ivana seznámila s Vaškem, zalíbilo se mu, jak je veselá, bezprostřední, že pije z potoka...

Svatba byla u Týna, oddával je páter Reisberg. Byl potom pozván na Smíchov na oběd. Choval se vesele, dováděl s dětmi, Mirek se pohoršoval, že se nechová jako kněz. Po obřadu představila babička Jiřinka jednu  příbuznou a vzácnou příznivkyni mámě a poprosila, nemohla-li by taky přijít na oběd. Máma, aniž by jí v té chvíli došlo co říká, se lekla: "nojo, ale já mám u stolu jenom osm míst!" - potom si teprv uvědomila svou chybu a honem začala ujišťovat, že ano, ať paní přijde. Ta se ale urazila a nepřišla. Když si pak hosté sedali ke stolu, ukázalo se, že jedno místo zůstalo prázdné. Máma nešťastně vysvětlovala, že mělo být pro Vaškova přítele a svědka, chápala je jako dva lidi. Ve skutečnosti byl míněn jeden - Honza pasálek. Vaškova maminka ten faux-pas přešla s noblesou: "Jestli někdo něco spletl, tak to byl jenom Véna." U hlavního stolu seděli jen důležití hosté, ti s malými dětmi byli v "čeledníku" ve vedlejším pokoji. Mařence Sokolové bylo pět let, spořádala všechny mandlové hříbky které jsem na svatbu připravila. Lucince byl rok, měla parádní šatečky a "kombiné", v krajkových kalhotkách plíny. Před kostelem po obřadu byla středem pozornosti, byli tu i Piťhovi, paní profesorka pobízela Petra: "Pojď, půjdem taky obdivovat Lucinku," ale Petr nejevil zájem: "To už by bylo zbytečné." 

Byly jsme na horách, na Špičáku, já s Lucií a Petrem, Ivana s Evičkou a Mančou. Sdílely jsme chatu s několika jinými dámami, vzornými matkami, manželkami a hospodyněmi a Ivana s rozkoší prezentovala svoji nevzornost, nepořádnost, svoje potrhlé názory co do volné výchovy, chlívku v domácnosti a flinkání života. Vařila kdy chtěla a děti krmila kdy ji napadlo, nechávala holky bez dozoru, půjčila jim na hraní peněženku a pak zuřila, když ztratily všechny její peníze. Občas šokovala osazenstvo chaty praštěnými počiny a nebylo divu, že na ni vzorné hospodyně koukaly užasle. Kdekoliv byla, proflinkávala se životem pod Vaškovou záštitou, spoléhajíc se na to, že se vždycky najde někdo, kdo se postará, vylomeniny vyžehlí, a těm kdo by něco chtěli namítat, zle vynadá. Zlobili se na svět, že Ivaně odpírá úctu. Škoda, vlastně by ji byla zasloužila, protože měla zlaté srdce a byla andělsky hodná.    

Ivana mě měla vždycky ráda, vždycky byla na mé straně a upřímně se mnou cítila, když máma rozvinula své umění zoufalosti nebo zas jindy běsnila, když jsem měla jakékoliv problémy, když mě týral Mirek a já to tajila, když mi máma donekonečna vyčítala mou existenci. V roce 1968 se Ivana vdala a nastěhovali se s Vaškem na Spořilov do domku, který táta po dlouhých tahanicích vysoudil já jsem se v roce 1975 rozvedla a nastěhovala jsem se na Spořilov taky. Tehdy se cosi mezi nás postavilo. Měla jsem tomu porozumět, měla jsem to líp pochopit, měla jsem vědět, kde leží vina, že určitě ne na Ivaně.    

Přistěhovala jsem se s dětma na Spořilov - spíš jsem tam prchla před peklem, které mi dělal Mirek. Odjela jsem tam s jedním kufrem a dvěma dětma za ruku, každé si neslo v náručí svého medvídka, a Lucie na zádech školní tašku. To bylo všecko, co jsem si z naší společné domácnosti odnesla, pak jsem si ještě přivezla taxíkem Lhotáka, a Iblovi mi přivezli knihy. Jinak zůstalo všecko Mirkovi. Ve spořilovském domku se uvolnily dvě místnosti v přízemí a přilehlá zimní zahrada, vše bylo nezařízené a holé, nábytek žádný, jen jedna skříň. Hala s dveřma do zahrady, temná místnost bez oken a ta zimní zahrada o čtvrtkruhovém půdorysu, zvaná rotunda. Na spaní jsem pořídila tři molitanové matrace a tři spací pytle. Uprostřed haly pak ležela hromada knih - to bylo to jediné, (kromě pár osobních věcí a obrazů), co mi Mirek dovolil si z našeho bytu vzít - to pokládal za bezcenné harampádí. Na ty knihy jsem položila rýsovací prkno - a byl to stůl. U něj stály na sezení tři rybářské skládací židličky. Vedle byl  jednoplotýnkový elektrický vařič, konvice, ešus, tři plastové hrnky a tři talíře, nějaké lžičky a lžíce. Všecko leželo na zemi. A kufr s oblečením. Víc jsme neměli. Bylo to zoufalé a já jsem byla šťastná, že jsem pryč od Mirka, na ničem jiném mi nezáleželo. Konečně klid, konečně budu žít s dětmi bez strachu a bez nerváků. V Ďáblicích zůstaly ještě nějaké moje věci, oblečení které jsem nestihla pobrat, hračky. Mirek na mne hulákal do telefonu, ať si to odvezu, jinak že to vyhází. Zajela jsem tam taxíkem, vzala jsem co jsem pobrala, potom dal Mirek u bytu vyměnit zámek, co se stalo se zbytkem mých věcí nevím, asi to vskutku vyhodil. Dodneska nevím, jak jsem to všechno přežila a vydržela, jak jsem mohla chodit do práce, starat se o děti, vybudovat si nový život. Byla jsem psychicky zdecimovaná, bez peněz, televize mi za půl roku práce nezaplatila. Sem tam mi někdo půjčil peníze, laskavá Ivana mi občas darovala pětistovku. Byla bych potřebovala právníka a neměla jsem na něj, a neměla jsem ani sílu o něco se brát, měla jsem dluhy, nebylo skoro na jídlo, a nejhorší byl tlak bezúhonného okolí, které na mne zahlíželo jak na rozvedenou občanku nižší kategorie. Neříkali to nahlas, ale cítila jsem, jak mnou mnozí lidé pohrdají, většinou ti co žili jak v bavlnce.  
Mirek se navenek jevil jako dIocela solidní a seriózní muž. Když jsme se vzali, tak před lidmi dokonce vystupoval jako pozorný, laskavý a starostlivý manžel, na což mu hodně lidí skočilo. Tvářil se  usouženě jako někdo, kdo se musí starat o nesvéprávnou bytost, jíž ale všechny vady odpouští, ježto ji nesmírně miluje. Kdybych byla komukoli z nich řekla, jak se ke mně chová doma, nebyl by mi to nikdo věřil, jen by byl rozhořčen, co jsem to za hysterku, že tak ošklivě pomlouvám takového báječného člověka. A vlastně jsem byla  ráda, že lidé nic nevědí, a že aspoň před lidmi vypadáme jako šťastný pár. Bylo mi vlastně stydno, že jsem blbě vdaná, a tutlala jsem to.  
O domácím násilí se tenkrát mnoho nevědělo, za komunistů tato témata byla tabu, stejně jako třeba šikana nebo týrání dětí - to bylo neslučitelné se socialismem, o těchto věcech se nikde psát nebo mluvit nesmělo, a málokdo věděl, že se dějí. Ani Vašek o něčem takovém neměl tušení, nevěřil že by se něco takového mohlo stávat.   

S Vaškem jsem byla jinak vždycky zadobře, ve všem jsme si  rozuměli. A až na jeho utkvělou přestavu, že naše zlá rodina ublížila Mirkovi. Ale jinak zas byl na mne Vašek hodný, pomáhal mi při řemeslných pracích, když jsem se zařizovala, pomáhal mi i s výtvarnem, když jsem dělala kšefty. Jsme dobří kamarádi, a říká-li někdo, že nemůže existovat přátelství mezi mužem a ženou, tak říká nesmysl. S Vaškem jsme byli a zůstáváme dobří přátelé dodnes, i když se vídáme už jen zřídka.      

Na Spořilově  jsem začala společensky žít. Mirek přátele neměl, jen pár známých, kteří mi k srdci nepřirostli, a které ani on příliš rád neměl a hodnotil je jen podle toho, zda mohou být užiteční. Teď najednou za Vaškem chodila spousta zajímavých lidí, se kterými bylo příjemné pohovořit.  Jeho známí výtvarníci, jeho brácha Honza s Fanynkou, Kirschnerovi, Honza Pasálek, Bednářovi, fotograf Jirka Putta se zlobivým synkem Lukášem. Dokonce se tu občas konaly bytové semináře, někdy přišel i profesor Patočka. Samí lidé vysoce na úrovni, inteligentní, vzdělaní, zajímaví. Samozřejmě i dědeček Sokol s babičkou Jiřinkou. Sedávali jsme na zahradě nebo na terase vedle kuchyně, popíjeli jsme čaj, pozvali mě mezi sebe, zase jsem mohla poslouchat hovory lidí na úrovni. Ve vedlejším domku bydleli komunisti Dražilovi, zahlíželi na nás, ale padesátá léta už minula a kriminál nehrozil.

Máminou přítelkyní z dětství byla teta Inka, Jiřina Votočková - Joachimová. Znaly se od dětství, chodily spolu  do třídy, později založily bandu, přátelily se po celý život. Inka byla vnučkou spisovatelky Felixe Tévera, později žila na Jungmannově náměstí, provdala se za lékaře Jirku Joachima.
Salon Felixe Tévera (Anny Lauermannové - Mikschové), známý z knih o literatuře, se v téměř nezměněné podobě zachoval do dob mého dětství a mládí, vlastně až do Jordánovy svatby. Když vidím na staré fotografii salónu ten krásný stoleček s křesly, vidím i tetu Inku, jak u něj píše a současně maže žemle máslem a medem, a ten med je všude, stéká z žemlí na její práci a zatéká pod prasklé sklo stolečku s intarzií, kape na perský koberec, stejně už dávno zničený, špinavý a cigaretami propálený, a mísí se na zemi s chuchvalci prachu a popelem z vychladlých Clubek... Ale ty žemle, to byla dobrota, teta mi je se srdečností sobě vlastní nabízela, nakoupila je za poslední peníze, na druhý den už neměla ani korunu, ale radostně mě pobízela "Jen jez, když ti to chutná, jen si ber, tady ti mažu další!"

Teta seděla napůl oblečená na rozestlané posteli a nohy si balila do nepovlečené peřiny. 
V pokoji byla zima a panoval tu jakýsi ranní nepořádek, který ovšem přetrval až do večera. Všude stály šálky s plesnivým lógrem a všude se povalovaly předměty denní potřeby, neustále postrádané a hledané, a zejména kupy knih, tu otevřených, tu zakládaných jednotlivými listy rukopisu, lžičkou od kafe, hřebenem, tužkou, štosem papírů popsaných tetiným neklidným a nečitelným písmem. Teta sama, nikterak deprimovaná všeobecným neladem, zvala mě svým nezaměnitelným hlasem vesele dál, byla srdečnost sama a upřímně se radovala, že mě vidí. Hned na to zkritizovala moje oblečení - "tu sukni bys měla mít delší" - a kritickým okem zhodnotila můj zjev - "jak seš to učesaná?" Přísně kárala nevkus, neženskost, nedbalost, jindy zas frivolnost a koketerii, nikdy nebyla zcela spokojena. Při tom byla ochotná darovat mi poslední žemli a rozdělit srdce. Jordán přišel domů a huhlal, že jim docházejí peníze. Teta se zlobila: "Nesejčkuj! Radši tu zatop, vidíš jaká je tu zima!" "Dneska zatápět nebudem, dochází nám uhlí," oponoval Jordán, ale teta jeho starosti odmávla. "Notak ne, a pojď si s náma dát žemli!" Žádná nesnáz ani potíž nevyvedla tetu z rovnováhy - však ono to nějak dopadne.
Pak do všeho neladu a nepořádku začala teta vyndavat z krabic a rozkramařovat obrovský starožitný betlém. Budou Vánoce, musíme udělat výzdobu. Rozestavovala figury všude, kde zbýval kousek místa, a radovala se : "To je nádhernej betlém, viď! Všimla sis tohodle pastýře? A týdle roztomilý ovečky? To bejval náš betlém, když jsem byla malá." 

Psala horečně a neúnavně dlouhé historické studie, a dobu Anežky, tenkrát ještě blahoslavené, měla v malíčku. Vedla korespondenci s francouzskými klariskami, její touhou bylo objevit Anežčin hrob, tenkrát to byla jedna z podmínek svatořečení. Druhou podmínkou byl vykonaný zázrak. Ten by se snad prokázal snadněji, nalézt hrob stále nebylo možné. (Říkalo se, že až bude Anežka svatořečena, učiní veliký zázrak pro český národ. To se vskutku stalo - byla svatořečena r.1989, tehdy už nebyl hrob podmínkou, krátce před listopadovou revolucí. Škoda, že se toho teta nedožila.)

Inka, ač povoláním historička umění, se jaksi historií nepoučila, velice vždy brojila proti všemu novému, co umění přinášelo. Jakoby nevěděla, že každý nový směr, než se stal uznávaným, musel projít počátečním stádiem nedůvěry, nepochopení, odporu a nechuti. I ta její milovaná gotika nese v názvu "barbarství". Baroko prý svůj název odvozuje od výrazu "perles barukes" perla s kazem, neboli bradavice. Každý přicházející sloh byl tím stávajícím vždycky neomylně odsouzen. 

Svým rozhořčením dávala trochu průchod i jakési nevoli vůči nám, mladým a hloupým. Ono se jim to ještě ke všemu líbí! Svým výrazným hlasem, kterým vždy každého překřičela, převálcovala a překecala, chrlila zlobné výtky na vše současné. Někdy právem, někdy ne. Literatura pro ni existovala jen ta stará, osvědčená. "Ty vaše páraly, hrabaly a šťáraly já neuznávám!" Vladimír Páral a hlavně Bohumil Hrabal byly nové objevy, a vzhledem k těžké době, kdy cenzura byla tvrdá a bolševik leckoho psát nenechal, to byla literatura dobrá. Ale pro tetu ne.   
Zlobil ji i Trnkův film Kybernetická babička. Byl to podle ní na hlavu postavenej nesmysl. Film pojednával o tom, kterak vnučku hlídá láskyplná babička. Je to sci-fi, odehrává se v budoucnu. Rodiče pořídí stroj, který má babičku nahradit, a ten vskutku umí ledacos, ovšem není schopen toho zásadního - citu. Takže nakonec se vnučka vrátí ke skutečné, živé babičce. "To je přeci nesmysl, kritizovat přemechanizovanou dobu loutkama, který se taky hejbou pomocí ňákejch stroječků!" "Ale teto," oponovala jsem, protože jsem něco o loutkovém filmu věděla, "ty loutky se nehejbou pomocí stroječků." "A jak teda?" "Přece animací. To je určitej druh umění." Teta už se dál nebavila, ale nasupená zůstala.     
Profesorku Holubovou, která nám přednášela dějiny umění, vzdáleně znala a horlila proti ní: "Pozor, to je komunistka!" Byl to nesmysl, Holubová při svých přednáškách velmi srdnatě a otevřeně hlásala myšlenky, tehdejšímu režimu nepoplatné. Pokoušela jsem se tetě Ince oponovat, ale ta se zviklat nedala. Po letech, když jsem se s Holubovou spřátelila, jsem jí o tom vyprávěla - že byla doktorkou Joachimovou označena za komunistku. "Já vím, jak to asi vzniklo.Jednou jsem před ní prohodila, že Amerika není tak docela ráj na zemi, že černoši tam pořád musí bojovat o svoje práva..." 
Když jsem šla do tanečních, nezapomněla teta na své kmotrovské povinnosti a šla se mnou koupit látku na šaty. Měla radost, že můžem spolu vybírat, byla štědrost sama, dopřála mi nakoupit si to, co se mi líbilo. Výběr byl tenkrát omezený, koupit vskutku hezkou věc nebylo snadné. A oblíkání mne nebavilo tolik jako jiné holky mého věku, ale nakonec jsem si látku  nesla domů s radostí, byl to jasně žlutý krep, potištěný červenými a fialovými květy, snad byl i hezký, ze všeho co nabízeli se nám líbil nejvíc.
Když jsem měla před svatbou, teta Inka mi řekla, ať si k ní přijdu vybrat nějaké nádobí - že ho má dost, a vzala mě do své pověstné kuchyně. Pověstné strašným nepořádkem. Starobylý plynový vařič ležel na jakémsi plechu, který byl děravý,prorezavělý a žárem pokroucený, takže vařič stál nakřivo a hrnce z něj klouzaly dolů. Kolem byly závěje vyškrtaných sirek, všecko bylo beznadějně zapatlané a zanesené staletou špínou, vitrína byla plná starých sklenic, černých od prachu, podlaha léta nezametená, po ní rozloženo neumyté nádobí. Ale teta mezi tím veselá, že někdo přišel, komu může udělat radost. Byla v té kuchyni krásná lidová skříň, malovaná, muzejní kus. Teta ji otevřela - a ta skříň byla plná krásného nádobí, šálků, talířů, misek, omáčníků, konviček, všeho. Ale nebyly v té skříni police, veškerý porcelán byl složen na sobě, takže věci u jejího dna byly na padrť, ty o něco výš trochu rozbité, šálky bez oušek, a ty nad nimi jen naprasklé. Až docela nahoře byly některé věci celé. A všecičko, co kus, to starožitnost. Začaly jsme to s tetou rozebírat, a co bylo trošku k použití, to  teta s radostí odkládala stranou, že to bude pro mne. Daly jsme dohromady kompletní čajový servis, a k tomu jsem dostala spoustu jednotlivých šálků, talířů, misek. A pak ještě přinesla teta škatule z půdy, ty byly plné starožitností a nejrůznějšího kuchyňského náčiní, byly tam poháry z rubínového skla, staré kořenky, stříbrné příbory, mezi tím i staré cedníky a kvedlačky, ozdobný teploměr, broušené vázy,  všehochuť krásná a zajímavá. Teta Inka mi dala všecko, co se mi líbilo, naplnila mi několik tašek, dala mi i krásnou lidovou madonku i se skříňkou, a pak ještě řekla že mi dá k svatbě opravdový dárek, abych si vybrala jestli chci grafiku od Cyrila Boudy nebo dva krásné malované talíře. (Vybrala jsem si ty talíře a měla jsem je dlouho, pak jsem je zas já darovala k svatbě Mařence Sokolové.) Z toho nádobí od tety mi nakonec zůstaly jen dvě kořenky, všecko jsem pak zase rozdala. Ivaně a Vaškovi jsem z toho dala k svatbě ten čajový servis, který postupně roztřískali.  
 
Teta Inka mi byla (spolu s tetou Lídou od stýce Pepy) za kmotru při křtu. Měla mě upřímně ráda, ale já jsem z ní měla vždycky trochu strach: nikdy jsem se nechovala natolik správně, abych se zavděčila a byla hodna bandy. Vždycky se našlo něco, co bylo nutno trochu přiopravit, přitesat, přistřihnout, napravit nebo pozměnit. Teta o tom referovala mámě nikoli ze zlého úmyslu, ale z upřímné snahy učinit mě dokonalou. Tak dlouho mne obě napravovaly a zdokonalovaly, až jsem před tetou prchala a kde to šlo, tam se jí vyhnula. To ovšem taky nebylo dobře - máma byla zděšena když se o tomto podezření dozvěděla. Myslím, že taková buzerace je nejlepší způsob, jak z dítěte vychovat cvoka, předurčeného k životnímu ztroskotání. Jordán by mohl vyprávět. Myslely to obě strašně dobře, teta i naše máma, a ničily nás jak mohly. 
Kolem tety stačilo se mihnout - a už přísně hodnotila moje chování, můj způsob chůze, můj účes, moje oblečení. S mámou to pak rozebíraly. "Teta Inka mi posledně říkala, že se jí nezdálo, jaký máš účes, a že se tak divně usmíváš..." a dlouho se pak řešilo, co s tím. Je-li to odchylka patologická či zdali jen odpovídá věku. Jak mi domluvit, kterak mě napravit, jak mě zdokonalit. V hrůze, že se budu chovat špatně, nechovala jsem se později pro jistotu vůbec nijak. Ve společnosti jsem seděla jak zařezaná a mlčela jak ryba. Ale to bylo teprve špatně! 

Nešťastný Jordán. Nadaný, chytrý, vtipný, zlobivý. Milovaný, hračkami zahrnovaný, cepovaný, chaoticky tu vychovávaný a tu ponechaný sobě jak dříví v lese. Tu doma, tu odložený na Zbraslav. Když byl malý, měla k němu teta Inka dětskou sestru. V útlém mládí byl obdivován i přísně veden, milován i buzerován. Musel nosit "slušivý" klobouk s širokánskou krempou a anténkou, který mi připadal strašný, a pro ten klobouk jsem ho velmi litovala. Ale taky mu dali ušít malou mušketýrskou uniformu, a pořídili sérii krásných fotografií:  Jordán tasí, Jordán smeká mušketýrský klobouk, Jordán drží kord nad hlavou a prohýbá ho do oblouku.   

Paní Lauermannové - Votočkové, dceři Felixe Tévera,  se říkalo "mamča". Když jsem ji poznala, byla už to starší paní, ale stará se být necítila. Byla to nádherně malebně ošklivá žena s živýma černýma očima plnýma zájmu o vše vyjma domácnost, s neklidným výrazem intelektuálky, s vlasy obarvenými na havraní čerň, na uválených šatech ve kterých prý i spala. Nosila starobylé a drahocenné šperky, na špinavých rukou měla krásné prsteny a rudě nalakované nehty. Jednou jí v tramvaji jakási cizí paní, prý malířka, oslovila a požádala, zda by jí mamča neseděla modelem, prý má takovou výraznou tvář a je takový jižní typ. Její černé oči byly vždy plné zájmu o okolí, s každým promluvila, ke všemu dokázala něco říct, přidat svůj názor, svoji vzpomínku, nějaké rčení nebo výrok slavné osoby, ke každému problému se uměla zajímavě vyjádřit. Starostmi o vezdejší chléb se mamča nezatěžovala. V mládí nebyla nucena se těmito nezáživnostmi zabývat, a ve stáří nehodlala nic z toho dohánět. Zajímal jí společenský život. Všude jí bylo plno, hned uměla rozproudit hovor, bývala duší společnosti. Vyznačovala se nežensky hlubokým hlasem, nezlomnou energií, hlučností, srdečnou veselostí, snahou být za každou cenu zajímavou společnicí, vždycky sršící nápady jak pozvednout zábavu. S cigaretou v ruce se mísila do horečně prožívaných debat mladých - plných vášní a touhy zazářit a zajiskřit intelektem - zkrátka být hoden bandy. Zlobila se na moderní poezii, že se nerýmuje, ale pak zas byla hrdá na to, že se stýká se současnými básníky. Dík literárnímu salonu se znala s množstvím známých osobností z uměleckých kruhů a o mnohé z nich napsala zajímavou vzpomínku. Když se seznámila s naší babičkou Nešporovou, obě byly lehce užaslé a neměly si mnoho co říct. Mamča neuznávala tichý svět vzorných hospodyní, píli, pečlivost a spořádanost, urovnané šitíčko, záclonky v kredenci, bílé zástěrky a vydrhnutý práh. Shlížela na babičku trochu svrchu. Naše babička zas vrtěla hlavou nad nalakovanými nehty, za nimiž byla špína, a nad bohémsky parádním oblečením, celé měsíce nepraným. Zatímco babička občas prohodila úvahu o tom, co bude až umře, přijala svoje stáří, a smrt pokládala za normální završení života, mamča nehodlala zestárnout a umřít nikdy. Veškeré úvahy nad tím, co bude, zahnala bujarým popěvkem, k němuž si rukou vesele taktovala. Nehodlala žít mezi seniory, žila světem svých dětí, mezi mladými, a chovala se mladě jako nejmladistvější z nich. Prý si v občanském průkazu opravila rok narození, čímž hodlala přelstít pánaboha. Trestnost tohoto počínání by jí snad odpustili i komunisti, když by spatřili její urputnou a dětinskou snahu zastavit neodvratný běh času. Zůstat mladá za každou cenu, nepřijmout myšlenku na stáří nebo dokonce na smrt, to bylo její krédo.  
Když naše babička zemřela, napsala nám mamča velmi krásný dopis, že ti kdo neumírají na bitevním poli jsou ochuzeni o vavřín a o tom, jakou milou stařenkou babička byla. Ten výraz "ptáčkovitá" pocházel od ní. A trošku bylo z toho dopisu zřejmé i to, že mamča sama  je nesmrtelná.

Mamča v dobách svého vrcholu byla osobou velmi společenskou a nikoli nezajímavou.  Uměla na jakékoli téma chytře zahovořit, uměla s každým promluvit o tom, co ho zajímá, uměla to  výborně i s dětma. Svým nikterak libozvučným, ale podmanivým a sebevědomě znělým hlasem, zvyklým na široký okruh posluchačů, vyprávěla tisíce zajímavých historek, vzpomínek, příběhů a anekdot ze života. (Inka ten hluboký nakřáple-krákoravý hlas zdědila. Nebyl nepříjemný, byl plný suverénního veselí a sebevědomí, podepsaly se na něm stovky vykouřených cigaret nad prací o anežském klášteře i při celonočních debatách.)
Mamča byla bohémka, o nějaké domácnosti neměla ani ponětí, neměla toho nikdy zapotřebí. Vždycky mívali dost služebných. Trochu žena s rozhledem, jiskřivou inteligencí i šarmem, a  k stáru pak trošku figurka. Znala všechny významné kulturní osobnosti Prahy těch časů, s kdekým ze slavných si tykala, napsala o nich mnohé vzpomínky. Nevím, kam se její literární práce poděly - snad je má Jordán.  
Libovala si ve velkých sešlostech, organizovala akce pro děti, pro dospělé společenské schůzky taky s nějakou akcí - třeba šarádou. Jednou u nás ve Švédské pořádala výuku skotského tance, zvaného Sir Roger. Sešla se tenkrát celá banda. Nejdřív bylo nutno zařídit hudbu - gramofon a správnou "plotnu", jak říkala. Má se to tancovat na kvapík - ale ten jsme žádný neměli. Měli jsme ponejvíce Voskovce a Wericha a Ježkovy skladby."No nevadí, tak to bude na foxtrot," slevila mamča z požadavků. Dvě řady párů stály proti sobě, tleskalo se do taktu, vždy na znamení vyběhly obě dvojice stojící v čele, zatančily figuru, pak se zařadily na konec zástupu. Strýc Jirka dotvářel a vylepšoval figury lehkým karikováním a směšnými posunky, ostatní se chechtali. Mamča dohlížela, radila, organizovala. Různých figur bylo nepřeberně, a protože tanec nebyl nikterak těžký, výuka nás bavila.( Pak jsem po letech v jakési televizní inscenaci ze skotského prostředí tento tanec viděla v profesionálním provedení.)   
Jednou mamča vyprávěla : "Teďka jsem mluvila s jednou slečnou, a ta se tak ohromně podobala jedný mojí pelargónii, až jsem myslela, že jí to budu muset říct. Taky byla taková hubená, tenká, ovadlá a opadaná..." Mamča měla ráda kytky, ale na jejich pěstování nebyly na Jungmannově náměstí podmínky, kytky živořily na pavlači bez slunce, vesměs to byly spíš      hubené, tenké, ovadlé a opadané suché klacíky než květiny. 
Ke každé situaci ji napadl citát, všechno dění uměla okořenit vtipem, zajímavým bonmotem nebo popěvkem. "Vzala kopec hopem, sjela po něm popem." "Ta lucerna šla se mnou ve třičtvrtě na sedmou..." "Moucha leze nad linkou, dělá tečku malinkou..." 

Vždycky se snažila být veselá, smutek chápala trošku jako vadu charakteru. Ale jednou mi vyprávěla o fotografii, kterou má doma. "Je na ní má dcera Olga se synáčkem, ona se tváří vesele, jako šťastná maminka, Michálek je zamyšlený, jakoby věděl, co ho čeká... Jo, toho vnuka kdybych měla, to bych měla pro koho žít..." ale dlouho její smutek netrval, zdálo se mi, že truchlení není jejím koníčkem.
Jednou nám mamča telefonovala, že napsala báseň o svojí cestě do Mariánských Lázní za zetěm Jiřím, a že nám ji přijde přečíst. Byla jsem trochu zděšená - jak může někdo psát básně a nestydět se za to! A ještě je chodit někomu předčítat! Když jsem to sdělovala mámě, netajila jsem se s nesouhlasným údivem. Ale máma jen mávla rukou : "Mamča už taková je." A mamča přišla, plná života, s bohémskou nedbalostí a dychtivostí být středem dění. Počkala až se shromáždíme, vytáhla z kabelky tužkou popsaný papír, a když si byla jistá, že skutečně všichni posloucháme, jala se deklamovat svým výrazným hlasem,  znělým, sebevědomým, a na velký okruh posluchačů přivyklým : "Nelekej se, milý Jiří, že má tužka k tobě míří! (já jsem to, jak vidíte, psala tužkou). Jela jsem do těchto lázní, mohu říci, s jistou bázní (mně se tam totiž nechtělo). Na ulici zlomek vtipů na doktory dnešních typů. (To si tam lidi povídali vtipy o doktorech, tak jsem to tam taky dala.)" A v tomto duchu předčítání pokračovalo - vždycky jeden verš - a k němu vysvětlení. Ta báseň nebyla hloupá ani špatná, ale dál už si ji nepamatuju. Dotvářel ji krásný a kultivovaný mamčin rukopis. 
Mamča často vyprávěla o svých dětských zážitcích z Říma, kde pobývala se svojí maminkou a jejich služebnou. Maminka - spisovatelka Felix Téver, tam  prchla před mužem psychopatem, byl to jakýsi suchý rozvod, žila tam pak se služebnou a dceruškou a byla tam šťastná. 
Jejich služebná měla zářivě plavé vlasy, a to se Italům líbilo. Říkali jí "bella signorina". Zvlášť jeden ji pronásledoval, jednou přišel s hrncem co vypadal jak noční váza, v jedné ruce ten nočník, v druhé ruce vidličku, a začal jí nabízet makaróny. Nejdřív ho slušně odmítala, ale když jí je začal cpát do pusy, rozkřikla se : "Ty troubo blbej, přestaň votravovat!" - a Ital se uctivě uklonil: "Bella signorina, non capisco il francese!"
Vyprávěla, jak když s maminkou a služebnou do Říma odjížděly, přišel je tatínek vyprovodit na nádraží. Než nastoupily do vlaku, stáli ještě všichni venku a loučili se. Tatínek si takhle opřel nohu o stupeň, a já jsem si všimla, jak krásnou linii vytvořila jeho štíhlá noha, obutá v elegantní lakýrce. "Jaké krásné mám rodiče," říkala jsem si. Byli moc hezcí - já ne, já už po nich nejsem,  já už jsem se zvrhla! Ale rodiče jsem měla hezké, a tenkrát na tom nádraží to bylo naposledy, co se viděli. 
V Římě byla maminka šťastná, a podle pobytu zde si vybrala svůj pseudonym - "šťastná nad Tiberou". Se služebnou a dceruškou tu žila klidně a spokojeně, vzdálená od psychicky nemocného manžela.
Dceruška Felixe Tévera dospěla, provdala se za profesora Votočka, měla čtyři děti a říkalo se jí mamča. Bydleli v Karmelitské ulici, tam se s Inkou seznámila naše máma když jim bylo asi třináct let, a to přátelství jim vydrželo do konce života.

Když viděla mamča naši kočku, vzpomínala na svého kocoura Publikána. A říkala, že kočka když je spokojená, drží ocas vzhůru, jen koneček lehce sklání stranou - takhle, ukázala svým malíčkem. O mňoukajících koťátkách říkala, že žalují : "Bijou, bijou!"
Jednou jsme byli pozváni do vily v Liboci, která tenkrát fungovala jako muzeum Julia Zeyera a Felixe Tévera. Mamča dělala nadšenou průvodkyni a svým živým, zajímavým vyprávěním dokázala strhnout zájem všech návštěvníků. Vodila nás vilkou, o každém kousku zařízení znala jeho příběh, historku, zajímavost. Byly tu talíře malované Mikolášem Alšem, mnoho památek na různé známé osobnosti, na mnoho věcí měla osobní vzpomínku. Nad pohovkou v přízemí visel obraz moře od Knüpfera a na jeho břehu stála najáda, obrácená zády k divákům. "Vidíte, tady když jsem byla malá, tak jsem  vylezla tady na tu pohovku, plácala jsem tu vílu po pozadí a zlobila jsem se : netyda, netyda!"

Lidé odcházejí, salóny se ruší, slavná jména upadají v zapomnění. Jednou nebude nikdo vědět, kdo byli Felix Téver, Julius Zeyer nebo Mikoláš Aleš. Zeyerovo muzeum přes Jordánovu marnou snahu zachvat ho už neexistuje. Salon Felixe Tévera už také dávno není, jeho podoba se uchovala až do Jordánovy svatby, ale potom byl zrušen, Eva nechtěla žít v muzeu.  Jen snad Jungmannův pomník bude dál stát na Jungmannově náměstí.
        
        "Co by bylo do večera
        bez Felixe bez Tévera
        a bez jejího psa Trolla - " prý se kdysi říkalo. Tím sloganem snad se inspiroval náš táta, když jsme dumali, jak pojmenujem to naše nové štěně, které dostala Lucie od spolužačky Lucie Pertlové - protože se narodilo v den osmnáctých narozenin naší Lucie. 
Prý se má v psím jméně ozvat "R". Tak jsme měli taky Trolla, dvanáct let.

Mamča měla čtyři děti - Jiřinu (Inku) provdanou Joachimovou, Olgu provdanou Odstrčilovou, Otu a Ivana. Nevím, v jakém pořadí, vím jen, že Ivan byl  nejmladší.  Ota žil na Zbraslavi, Ivan zůstal svobodný a žil s mamčou a Joachimovými na Jungmannově náměstí. Vyprávělo se, jak když byly děti malé, seděla jednou rodina kolem stolu, snad to bylo v Senohrabech, a vesele se bavila, když tu tatínek najednou zavolal : "Ticho!" a zaposlouchal se. Ztichli, ale nic neslyšeli, tak se začali zase bavit. A tatínek znovu "Ticho!" a tehdy uslyšeli odněkud zdálky dětský pláč. Hledali, odkud zní, až příčinu objevili : pláč zněl ze sudu s dešťovou vodou, stojícího pod okapovou rourou, a v něm byl maličký Ivan, po bradičku potopený, z posledních sil se držící klematisu, který se nad sudem pnul po zdi.  
Veselejší historka je o malinké Ince, která prý velice brzy mluvila a jejímžto uměním se chtěla mamča pochlubit před návštěvou. Dala ji chůvou přinést z dětského pokoje a vybídla ji, aby pěkně hostům řekla, jak se jmenuje. Nic. Inka mlčela jak zařezaná, pusinku semknutou. Odolala výzvám, slibům i vydírání a posléze musela být k mamčině hanbě odnesena zpět. Až teprve, když návštěva odcházela, ozvalo se z dětského pokoje spokojené Inčino konstatování: "Nechtěla - a neřekla." 

Kdysi, ještě před válkou, pojala Inka velkolepý plán, že koupí na Malé Straně veliký dům a nastěhuje tam celou bandu. Máma mi ten dům ukazovala, tuším že byl v Karmelitské ulici, už si nejsem jistá. Nevím, proč z toho plánu sešlo, snad že přišla válka, snad pro nezájem bandy - ale vlastně jsem ráda, že sešlo. Neumím si to soužití představit. Inka by určitě všem poroučela, mou mámu by docela ovládla, všechny děti svých přátel by chtěla vychovávat k obrazu svému, kdo by byl jiný než ona, byl by pokládán téměř za vyvrhela a přísně kárán. Teta nemohla pochopit, že to není zločin, když je někdo jiný než ona. Měla jsem k ní ambivalentní vztah. Cenila jsem si toho, jak je srdečná a hodná, a současně jsem měla hrůzu z jejího cepování, napomínání a peskování, se kterým se kdekoho pokoušela předělat .   
Musím říct, že ostatní máminy přítelkyně mi nikdy nezkřivily vlásek a byly ke mně vždy přátelské. Po tátově smrti (1989) jsem se spřátelila s tetou Lídou Wenigovou.  
Její dcera Helena žila tehdy s páterem Zdeňkem Bouše, řečeným Bonaventura, známým disidentem, signatářem Charty 77 a kdysi vynikajícím člověkem. Ten se znal s Vaškem a někdy k nám chodili s Helenkou na návštěvu, měli jsme je rádi a pátera Bouše, "Bouševika", jak  říkal Vašek, jsme si pro jeho moudrost a rozhled velice vážili. Nesměl pracovat jako kněz, vzali mu státní souhlas, živil se jak se dalo, jako hlídač, noční vrátný, atd. Měl mnoho přátel, znal se s Milu Holubovou, s mnoha dalšími chartisty, byl to člověk vzácný, moudrý. Jeho soužití s Helenou mu nikdo nevyčítal, rozumní lidé mu spíš fandili. Většině lidí bylo docela fuk, dodržuje-li celibát. Hlavní  nám všem připadaly jeho ryzí myšlenky, jeho opravdová, nefanatická a přemýšlivá víra, jeho moudré názory na  nejrůznější problémy, jeho odvaha postavit se církvi i komunistům. Jejich vztah s Helenou byl krásný a čistý, vypadali šťastně, zamilovaně a spokojeně. Okolí jim přálo jen to nejlepší. Bouše se nastěhoval k Lídě a Heleně - prohlásil prý že proto, aby Helenu bránil před její matkou. Náhle se začal chovat velmi divně. Jejich soužití se ukázalo  problematickým, došlo i k Lídině pokusu o sebevraždu -  nastal podivný obrat. Bouše i Helena se všemi známými i přáteli náhle přestali stýkat, Bouše je všechny nepřátelsky odmítnul. Stalo se to i našemu tátovi, ten mu telefonoval, aby se poptal jak se mu vede - a Bouše se na něho zle utrhl, prý s ním končí, a zavěsil, aniž by podal vysvětlení. A totéž jsem slyšela i z mnoha jiných stran. Vašek i Honza Sokolovi, jeho přátelé kněží, Milu Holubová - se všemi se prý ve zlém rozešel, všichni slyšeli to samé: "Končím s tebou a nestojím o další styky," aniž by řekl proč.  Odstěhovali se s Helenou od tety Lídy, odešli do Ústí, kde bylo možno tenkrát sehnat bydlení, byl to kraj vyhlášený katastrofálním životním prostředím, nikdo tu nechtěl žít. Také že na tento krok oba doplatili, za čas zemřeli na rakovinu. Teta Lída po jejich odchodu zůstala osamělá. Občas jsem ji byla navštívit v jejím bytě ve Vokovicích, ve věžáku, "který se dívá do Šárky", jak jí kdosi napsal na dopis místo adresy (a došlo to). Žila klidně, měla hezký byt a krásný starožitný nábytek, z oken krásný výhled. Byla laskavá, milá, přátelská, a smutná. Stýskalo se jí po Heleně. Říkala, že ztrácí zrak. Denně si dělala hromadu strouhané mrkve kvůli vitamínu A, a protože ten je i v meruňkách, slíbila jsem jí, že jí nějaké zavařím, měli jsme na Spořilově strom. Ale ani mrkev, ani meruňky nepomáhaly, teta už skoro neviděla. Přinesla jsem jí ukázat fotky z Luciiny svatby, pokoušela se je trochu prohlížet, ale vrátila mi je, že ji to namáhá. I přes ztrátu zraku se snažila  být soběstačná, celý den si pomalu dělala domácnost, dalo jí to mnohonásobně víc práce než lidem, kteří vidí. Říkala, že se musí naučit všecko dělat tak, aby to zvládla, až neuvidí vůbec.  Houževnatě a statečně se držela. Zdi měla ve výšce ruky už zcela ohmatané od toho, jak tápala při chůzi.  Nakupovat jí chodila hodná dívka Ivanka, sousedka, a ta taky tetě v mnohém pomohla, teta jí slíbila odkázat majetek. Ola Votočková prý se zlobila - má ho odkázat Heleně - ale Lída si smutně povzdychla, že Helena se o ni nezajímá. "Já už ji vůbec neznám, já ani nevím, kde je a co dělá." Dospěla k přesvědčení, že to zavinil Bouše. Teta měla starost co bude, až přestane vidět úplně, ale Ivanka jí slíbila, že ji do ústavu nedá a že se to nějak zařídí, aby mohla zůstat doma. Zatím se teta  pomalu a s potížema, ale přecijen nakonec o domácnost postarala, sama vyprala, sama vyluxovala, uvařila si, pozvolna a opatrně. Sem tam prý něco rozlila, sem tam rozbila sklenici, ale stále byla soběstačná. A celý den se  těšila na to, že až bude mít práci hotovou, sedne si večer do křesla a pustí si kazetu s románem. Jakási služba pro nevidomé zařídila, že herci zdarma namluvili na magnetofon různé romány, a nyní je zájemcům půjčuje a zařizuje rozvoz. "Teďka zrovna poslouchám Quo vadis," radovala se teta. "Kolik těch kazet musí být?" zajímala jsem se. "No, asi tolikhle," rozpažila ruce doširoka. " Je to výborná věc, tyhle kazety, já se na to těším celej den, že si to večer pustím!"   
Kolem revoluce v osmdesátém devátém jsem se rozstonala, telefonovala jsem si s tetou a ona mi udílela medicínské rady. Za čas jsem jí volala znova - telefon zvedla Ivanka: "Vy to nevíte? Upadla, zlomila si krček a zemřela na zápal plic."
Po čase přišla zpráva, že zemřela Helena Wenigová a že se Bouše vrací do Prahy. Víc jsem o něm už neslyšela, až potom jen to, že zemřel taky. Svého času to býval moudrý, zajímavý a nevšední člověk, ale potom mu najednou záhadně přeskočilo.

Naše máma se znala s tetou Inkou od třinácti let, a jejich přátelství trvalo celý život, i když měly obě složitou povahu. Někdy s nimi nebylo lehké vyjít, ani s jednou ani s druhou, co si vzaly do hlavy, to jim z té hlavy nevytáhl ani pár koní, měly potřebu dirigovat a komandovat koho viděly. Ale zde se máma většinou podřídila, velmi jí na Inčině mínění záleželo a vnucovala její názory i svému okolí. Ivana to vyjádřila lapidárně "Nojo, máma je zas nablbená od tety Inky!"  Mámě velmi záleželo i na tom, abych se Ince zalíbila, abych před ní nevypadala hloupě, abych se vždy řídila jejími radami. Spolu s tetou Lídou, manželkou strýce Pepy, mi byla Inka za kmotru při křtu, a svoje kmotrovství brala velmi vážně. Často mi mluvila do duše, často mě napomínala, že se mám chovat tak a nejinak, velmi dbala na mravopočestnost, velmi se snažila vycepovat mě k dokonalosti, a i když svoje umravňování nekřičela tak zlobně jako naše máma, přesto jsem občas mívala z tety hrůzu a jeden čas jsem se jí pokoušela vyhýbat jak to šlo. Ale pak zas jsem jí vídala ráda, ráda jsem poslouchala její výklady o gotice i o blahoslavené Anežce. Než jsem šla do tanečních, s velikou radostí mě vzala na nákupy, ať si vyberu látku na šaty, že mi jako kmotra ty látky zaplatí.  

K tetě Ince se mohlo přijít kdykoliv, bez ohlášení, každý byl srdečně vítán. Když se šlo po Národní Třídě nebo po Václavském, mohlo se k ní zabrousit, teta Inka zajásala, jakoby dotyčného zrovna čekala. Sice zrovna něco psala o Anežském klášteře, ale to zajisté počká, hlavní je teď milá návštěva. "Je tu zima, zatopím," a hledala něco, čím by trochu zavlažila, co by šlo spálit bez větší škody. Na posteli nepovlečené sypky, ve kterých se doteď hřála, na intarzovaném stolečku s prasklým sklem několik starožitných šálků s plesnivým lógrem. Všude množství popsaných papírů, hromady rozevřených knih, poznámek, dopisů. Papírový sáček se žemlemi, zbytek másla v potrhaném obalu a upatlaná sklenička se zbytkem medu na dně. A hned mi mazala žemli. A jak nalévala čaj do starobylých šálků, vždycky ho trochu zateklo i na tu intarzii. Nic ji nepřivedlo z míry ani nevyvedlo z klidu, teta byla radost a pohoda sama. Trochu mi zkritizovala oblečení a účes, a se zájmem se vyptávala na moje studia. Často se stalo, že se u ní návštěvy sešly, pokud se neznaly tak je představila a očekávala, že se z nich ihned stanou dobří přátelé. Pokud se zjevila mamča, která byla k stáru už dosti popletená, Inka ji drasticky vyhodila : "Vypadni, já tu mám hosty. Už je tu zase! Co sem lezeš, nevotravuj, přišli za mnou, ne za tebou!" 
Když mi bylo asi dvacet, navštívila jsem jednou tetu Inku na letním bytě v Senohrabech. Krásná vilka, v místech kam se sjíždí na léto pražská smetánka. Votočkovi tam mívali letní sídlo, občas tam v dobách mládí pobývala banda. Dneska tam bydlí Tomkovi - Táňa s rodinou. Přijeli tam tenkrát i teta Ola a strýc Ota sdětmi, taky Jordán a později teta Jiřinka s Alexandrou. Strýc Ota s trpkostí zneuznaného šlechtice mi ukazoval vilu, do jejíhož jednoho bytu jim nasadili nájemníky: "Je mi hrozně, když vidím, jak tohle všecko, co nám patřilo, mají teď cizí lidi!" Byl znechucen sousedstvím s rodinou Čepičkových, i všeobecným úpadkem světa. Obul si své boty, které nosí jen tady, přesně takové co byly v módě za první republiky a ve starých filmech je nosívají frajírkové, hejskové a zbohatlíci, jsou to boty čímsi protivné, ale Táňa s radostí konstatuje: "Táto, ty máš senohrabský boty!" Probíral se pohřeb strýce Jirky, Ota dlouze vyprávěl, jak svého švagra miloval a jak ho krutě ranilo, když farář při zádušní mši nehovořil dle jeho představ. "I když jsem pro pláč skoro nevnímal, co říká, přesto jsem cítil, jak mluví chladně a nepravdivě." Mně strýčkova slova taky nezněla moc pravdivě, měla jsem ještě v paměti tu zlou hádku, která kdysi u nás mezi nimi propukla a kdy Otovi nemohl nikdo dát za pravdu. Strýc Ota mi nikdy nic zlého neudělal, ale jeho "šlechtictví" a jeho pohrdání vším, co nebylo dosti vznešené a urozené, mě vždycky iritovalo.
Teta Inka mi nadšeně prováděla po okolí, měla upřímnou radost, že mne vidí. Druhý den ráno pršelo, a teta byla celá zdrcená, že se mi nebude v Senohrabech líbit, když se náš výlet tak zhatil.  Mně ten déšť ani nevadil - no co, budem doma. Půjčila jsem si knížku která tu ležela - Zvonokosy - a docela spokojeně jsem si četla. Ale vyčasilo se a tak jsme šli všichni  ven. Chodili jsme po Senohrabech a na každém kroku jsme potkali nějakou více či méně slavnou osobnost, se kterou se Votočkovi srdečně zdravili a teta Inka mne představila. Jak bylo mým zvykem, nijak jsem si té cti nepovažovala. Aristokratická povýšenost se mi protivila a o známosti se slavnými jsem nestála. Ale snad jsem to nedávala na sobě příliš znát. Potkaly jsme dcery Dobroslava Líbala, Verunku a Dorotku. Dodnes nemůžu zapomenout na hebkou krásu  Verunky, která právě přestávala být holčičkou a stávala se dívkou - to je ten okamžik, kdy poupě puká, kdy se nesmíme čehosi křehounkého ani dotknout, abychom nesetřeli pel a neopadla kapička třpytivé rosy. Něha a líbeznost, která trvá jen chvíli, snad pár dnů nebo snad jen pár vteřin - obě jsme si toho všimly, já i teta. Dorotka byla ještě měkoučké koťátko, ale Verunka byla jakýsi chvějivý květ s tajuplně skloněnou hlavou na něžné oblině labutího krku. 
Užasla jsem nad bohatstvím ve vile. Tolik starožitností. Ty krásné jídelní servisy. A co mne šokovalo, byl nepořádek, přezíravá pohrdavost k úkonům všedního dne, jako je uklízení. Krásný servis byl do kredence uložen neumytý - na talířích zůstaly plesnivé a přischlé zbytky jídla. Brr. Tak trošku mi všechno to bohatství a ta sláva šly na nervy. 
Právě panovalo veliké zděšení z toho, že sousední vilu vedle Votočkových koupili Čepičkovi. (Čepička byl Gottwaldův zeť a kdysi ministr obrany.) Teta Inka z toho byla zničená a z počátku nevěděla, jak to říct Otovi, nejraději by to byla před ním utajila.  Nakonec se s tím faktem nějak smířili, ale jméno Čepička se nesmělo vyslovit, říkalo se Kašketovi. Chodilo k nim přes plot Kašketovic kotě a Jordán ho láskyplně krmil. Všechny hned napadlo, že by se Jordánkovi měla pořídit kočka. Bylo to krátce po tom, co zemřel strýc Jirka a kdekdo se Jordánovi snažil udělat radost. Večer jsme v družné zábavě seděli kolem stolu, jedli jsme  sardinky, Otánek si naložil sardinky na chleba a olej mu stékal po rukách na stůl, na zem i na kalhoty. "Pozór - kape ti to-" děsila jsem se. "Nic nekape," bránil se Ota a  rozteklý olej rukou roztíral do ztracena. Viděla to teta Ola, ale její reakce byla jiná než by se mohlo čekat - nepohoršil jí stékající olej, naopak se pyšně usmála na svého báječného syna, jak se nenechá přivést z míry nějakým napomínáním a jak si umí hrdě stát za svým.      
Přijela i teta Jiřinka s Alexandrou, a my tři holky jsme se šly projít : Alexandra, Olinka a já. Dumaly jsme, která z nás se nejdřív vdá a koho si vezme. "Olinka si vezme snoba," prohlásila Alexandra rozhodným tónem. "Proč snoba?" urazila se Olinka. "Tak, snoba. A kolik chcete mít která dětí?" "Tak dvě." "Já taky dvě," shodly se Alexandra s Olinkou. "A kolik jich chceš mít ty, Dorličko?"  "Hodně," zatoužila jsem. Přátelsky se rozesmály mojí naivitě, ale i jakoby mě chtěly láskyplně vzít pod ochranu - vidíš, to je správný vztah k životu - hodně!

Olinka se vdala skvěle, jak jinak. Do Holandska, do vznešeného bohatého domu. S Janou Vasiljevovou se nestýkají - Jana o nich tvrdí, že jsou snobi. Olinka má tři syny, bohužel se u nich projevila dědičná oční choroba, která se zkomplikovala život i Otovi. 
Ota pracoval jako vynikající atomový fyzik, (byli z rodiny slavného chemika Votočka) - k matematice měl asi jiný vztah, než mívala Olinka. Pak náhle vědy nechal - k velikému rozhořčení svých kolegů - a dal se na dráhu režisérskou. Natočil dva filmy, sklidil  úspěch, uznání a ocenění. Ale oční choroba mu ztížila práci i normální život. 
Táňa je ze tří sourozenců nejmilejší, postrádá povýšenost, je srdečná a přátelská. Žije s rodinou v Senohrabech v bývalém votočkovském letním sídle. R. 2007 si otevřeli s manželem výtvarníkem ve Všehrdce galerii Felix - pojmenovanou po Felixu Téverovi. Ale časem byli zas nuceni ji zavřít.

Roku 1978 se naši rodiče museli odstěhovat ze Švédské. Vilu koupili noví majitelé a chtěli se do ní nastěhovat, a třípokojový byt byl teď pro rodiče zbytečně velký. Smířili se s odchodem ze Smíchova a chtěli bydlet někde na Spořilově, aby byli blíž Ivaně a mně. Trojsměnou získali dvoupokojový družstevní byt v Púchovské ulici. Oproti bydlení ve staré vile se zahradou postrádalo toto poezii, ale bylo zas mnohem pohodlnější. Ve vile měla máma k mytí sedmnáct oken (když připočetla i půdu) - tady jen tři. Byla tu krásná "americká" kuchyň s linkou a zapuštěným dřezem, už žádný mycí stůl s vytahovacími škopky. Plynový sporák a kolem něho kachlíky, dálkové topení, na podlaze PVC. Koupelna sice malinká a levná, vana obložená umakartem, ale všecko pohodlné, teplá voda, i místo na pračku. Do kalendáříku, kam si máma zapisovala, kdy převlíkala postele, kdy se mají vyzvednout věci z čistírny a boty z opravny, připsala k datu k 31.srpna 1978 : "Stěhujeme se na Spořilov, ach jo." (To "ach jo" byla jediná dvě citově zabarvená slůvka z celého notýsku.)  
Každý rodičům ten krok schvaloval, menší pohodlnější byt, blízkost dcer. Kdo neschvaloval a zlobil se, byla Inka. "Jak můžete opustit tak krásné kultivované bydlení! A jít do novostavby na sídliště!" Nebyl to sice panelák, ale panelovou stavbu připomínal, a paneláky, to bylo synonymum pro architektonický zločin. "Nikdy vás tam nenavštívím!" vyhrožovala.  A také bohužel nenavštívila, brzy nato těžce onemocněla.  

Když ležela teta Inka s rakovinou plic na Bulovce, tušila naše máma, že to nemůže s její milovanou přítelkyní dopadnout jinak než špatně. Myslela na ni pořád, chodila ji navštěvovat a po svém zvyku se na ni zlobila. "Vona je hrozná, vona je hádavá, vona je protivná, vona je sobecká, vona je paličatá, vona chce aby bylo všecko podle ní - vona je strašná. Ale já ji mám TAK ráda!" Inku uměla přes všecky její vady milovat takovou, jaká byla. 
Tetě Ince vzali plíci, byla jsem ji navštívit krátce po operaci. Vypadala špatně, celá zhublá, shrbená, zesláblá, zubožená - ale byla plná chuti žít, nezlomný optimizmus z ní přímo vyzařoval. Vyšly jsme ven před pavilon, zavěsila se do mne radostně mi sdělovala, že už mají histologický nález a všechno je v naprostém pořádku, prý to bylo všechno čisté, nic zhoubného to nebylo. Ze špitálu už ji prý brzy propustí, teď bude muset hodně jíst, aby se rychle zotavila. Říkala to sebejistě a spokojeně, snad opravdu nic netušila - možná se jen vší mocí bránila pravdě. Stěží se držela na nohou, ale nezdolný optimizmus z ní sršel, zubožené tělo se sotva vleklo, ale její krákoravě sebevědomý hlas byl nezlomen.  Začala horečně pracovat, celé dny na nemocničním lůžku psala a psala, stohy papírů pokrývala svým nečitelným rukopisem. "Kdoví co píše," říkala máma, "kdoví jestli to není všecko poznamenaný nemocí." Chodily ji navštěvovat spousty lidí, měla mnoho přátel mezi vrstevníky i mezi lidmi mladšími.
Potom se stalo, že ochrnula na dolní polovinu těla, snad to zavinily metastázy do páteře, byla odkázaná na ponižující péči, ani to ji ale nezlomilo. Přišly ji navštívit naše máma s tetou Jiřinkou. Byla veselá, hýřila plány do budoucna. "Až zas budu chodit... jo a potřebovala bych nový hodinky, ty moje mi nějak nejdou!" Koupily jí hodinky, hned jí je přivezly. Jiřinka jí je chtěla připnout, ale řemínek byl příliš volný na vyhublé ruce. "Ukaž, udělám ti tam ještě jednu dírku," nabízela se Jiřinka, ale Inka nechtěla: "To je zbytečný, až zase přiberu tak mi to bude akorát." 
Pak si tetu vzal Jordán domů, už na umření, její stav už byl beznadějný. Pečlivě se o ni staral, ke konci jí píchal morfium, osvěžoval ji kolínskou vodou, vždycky když se probrala jí dal napít ovocné šťávy a zase jí hned píchnul morfium. Když ji jednou máma navštívila, nalezla ji v šťastném polospánku. Inka se na chvíli  probrala a s úsměvem řekla : "Zdálo se mi, že jsem tancovala s mladejma!" (Ti mladí, to byla nová krev Klubu za starou Prahu.) Zemřela klidně, téměř ve stejný den jako strýc Ota, který měl také rakovinu, ošetřovat ho na Zbraslav jezdil  Evžen mladší. 
Na pohřeb jsme jeli, rodiče a já, jedenáctkou ze Spořilova. U olšanské brány jsme se potkali s tetou Jiřinkou. "Jděte napřed, my si s Evženem ještě zakouříme," řekla Jiřinka smutně a spiklenecky. To nebyla ani tak potřeba si zakouřit, to bylo přání  malinko se chytnout obyčejného světa, ještě se chvíli cítit normálně, dodat si trochu sil, ještě než projdeme tou bránou, kde už se kouřit nesmí a bude jen a jen smutno. Jiřinka s naším tátou si zapálili cigaretu, jakoby chtěli jeden druhého trochu podepřít, trochu oddálit ten zmar a konec všeho. Jakýsi němý výkřik, jakési chytání se stébla života: "Ještě tu jsme, a dokud si můžem zakouřit, je jakoby všecko v pořádku. Ještě žijeme." Máma se rozčílila : "Voni si to neodpustěj, voni musej kouřit i teď!" Máma nic nepochopila a byla pobouřená a rozhořčená. I v jejích slovech zněl pláč, někde hluboko vespod, ale překrývala ho její typická zlost a křik, kterým vždycky řešila složité situace. Ale to žalostné kouření bylo jaksi lidštější a činilo smutek únosnějším než ta obřadná přísnost a odsuzování těch, kdo se oddávají světským marnostem. Šly jsme s mámou napřed, u hrobu teta Ola s opuchlýma očima s údivem stále a stále opakovala, jak je to zvláštní, že oba sourozenci zemřeli pár dnů po sobě. A všichni kdo tu byli tak mluvili a mluvili, aby překřičeli to, co vyslovit nemohli, aby dodali všemu dění zdání normálnosti. Odcházejí členové bandy, ti z těch nejhlavnějších, a brzy přijde řada i na nás. Jak se zpívá v Donšpagátovi : "Potom začli umírati jeden z bandy po druhým..." jak táta občas coby smutný žert říkával. 
Tetu pochovával páter Reinsberg, jeho moudrý a laskavý přístup dokázal dodat i smutku a zmaru smysl a dokázal probudit v lidech víru, že všecko se děje podle Božího řádu a že všecko je vlastně úplně v pořádku. Když jsme si s ním po pohřbu povídali, říkal se svým laskavým smířlivým humorem : "Teď už asi běžela za blahoslavenou Anežkou a už s ní debatuje a vyptává se, jak to vlastně všechno bylo a kde je ten její hrob."
Zádušní mši u Týna sloužil taky Reisberg, a po mši řekl : "Dovedete si ještě vybavit její úsměv? Usmívá se na vás a děkuje vám, že jste přišli."
Jednou, krátce po tom, co teta Inka zemřela, se mi zdálo, že jsem ji potkala na Národní třídě. Byla v tom snu veselá, tak jako vždy, plná elánu a plná touhy napravit svět. Zdravila mě svým hlaholivým způsobem, a hned se ptala, proč nezajdu? Vždyť jdu kolem! To je pravda - proč nezajdu? Sama se divím. Ale vždyť to přeci nejde - cosi ve mně namítá. Něco tomu brání, něco zásadního, ale co jenom? Bylo by to tak jednoduché - vejít do domu, vyjít schody, zatáhnout za zvon - všecko je to docela snadné. Jen tu cosi je, proč už to není možné, cosi nepřekročitelného, ale nemůžu si vzpomenout, co. 

Po tetině smrti žil Jordán nějakou dobu sám se strýcem Ivanem. Občas si postesknul, že je to soužití náročné, všechno že je problém. Rozhodne-li se strýček na příklad, že si koupí hřeben, celé týdny to promýšlí, zvažuje tento krok do detailů, rozhoduje se složitě a zcela ho to vyčerpá. Nebo chce-li si ostříhat nehty, je unaven už jen tou představou, Jordán musí odříct všechny případné návštěvy, zajistit nerušené zázemí a postarat se o běh domácnosti, což ostatně dělal i tak. 

Jordán ale starostem o domácnost příliš neholdoval, hleděl si spíš alkoholu a kombinoval ho s léky, všeobecně panovala starost o jeho duševní zdraví. Evžen byl požádán tetou Olou, aby mu promluvil do duše. Občas se v jeho společnosti objevily záhadné dívky a opět zmizely - až náhle se tu zjevila Eva Vašková, osoba schopná a energická, nastěhovala se k Jordánovi a vzala jeho život rázně do ruky. Byli jsme z ní trochu všichni přivedeni z míry - je to pro Jordána ta pravá? Bude s ní šťasten? "No, éterická bytost to není," ohodnotila jsem ji. Trochu to vypadalo, že si Jordán zvolil životní družku z jakéhosi trucu - přesně ten typ, který by jeho matka odsoudila.  Eva byla plná elánu, uvařila, uklidila, vyprala, vysmejčila staletý chlívek. Umí nač se podívá, i třeba hrát na kytaru, a zvládne všecku práci, nabídla se postarat i o strýce Ivana. Ten ale jí byl uražen a okázale ji ignoroval - vadilo mu prý, že Jordán žije v hříchu. Eva by se byla ráda vdala, ale Jordán se cukal. Měla dvě dvě dcerky z prvních svých dvou svazků, a chtěla jim zajistit konečně zázemí a rodinu, což jak se zdá Jordánovi  vadilo, ačkoliv se k Andulce i Mařence choval hezky. Ale ženit se nechtěl. Až teprv když se sám stal otcem Jiříčka a později Jarmilky, svolil k ženitbě. Eva vzala život řádně do ruky, zmodernizovala byt, zařídila kuchyň, i když Jordán reptal, že prastará kredenc by jí měla stačit. "V tom případě vařím jen chleba s máslem," pravila Eva a nedbaje na protesty, vybudovala kuchyň podle moderních požadavků. Jordán se nepostaral o nic, jen remcal. Přišla jsem k nim  na návštěvu  -  Eva právě tapetovala zeď v nové kuchyni a naříkala: "Pojď mě podpořit, já jsem vybrala takovouhle pěknou tapetu - a všichni mi vyčítají, že je smutná!" Tapeta byla hezká, možná trochu tmavá, ale všichni kolem, Eviny dcerky i Jordán, aniž by hnuli prstem, jen reptali a kritizovali.  Byt byl přebudován, starý salon Felixe tévera, který dodnes vydržel beze změny, vzal za své. Místo perských koberců tu náhle byly kovraly, zmizely neúčelné sekretáře a intarzované stolečky, na nichž bývaly vystaveny starobylé šálky, z muzea se stal pokoj, ve kterém se dalo bydlet. Trochu škoda - ale spíše pochopitelná změna.
Když po revoluci přišly restituce, vrátili Jordánovi veliký majetek. Ale jeho bytost už se jaksi rozpadla, Eva od něj nakonec odešla, začal zase pít, pobýval v léčebnách, s nikým se nechce stýkat. Občas prý se někde objeví - jako Golem - jak říká Evžen, jinak je uzavřený do své samoty a odmítá jakýkoliv zájem ze strany přátel. Stará prý se o něj syn Jirka.

Od nepaměti pořádala teta Inka pro děti přátel a známých z vyšších kruhů slavné mikulášské nadílky. Ještě stále nevybledl lesk literárního salónu,  ještě stále si byt na Jungmannově náměstí zachovával ráz těch dob. Možná byla kdesi válka, možná byli u moci komunisti - ale pro tuto chvíli sem jakoby nic z toho nedolehlo, tady stále ještě visely na zdech ony slavné podobizny, sedělo se u intarzovaného stolku a pil se čaj ze starodávných šálků. Teta Inka zapomněla na  problémy i na zlé časy, sezvala bandu i širší okruh svých známých, všechny kdo měli malé děti, a uspořádala pro ně velkolepého Mikuláše. Rodiny se scházely už od odpoledne, tenkrát ještě měli lidé s dětmi čas jít ve všední den na návštěvu. Na schodišti se zatáhlo za starodávnou rukojeť která pohnula systémem drátů a pák, a v útrobách bytu se rozklinkal skutečný zvon. Služebná přišla otevřít, teta Inka nás vítala. V předsíni se některé děti rozplakaly - myslely že jsou v čekárně u dětského doktora. Byt byl veliký a luxusní, Joachimovům tenkrát patřilo celé druhé patro v domě, zdál se mi nesmírně rozlehlý a nikdy jsem se v něm zcela nevyznala. K bytu patřila i krásná mansarda s krbem, o patro výš, a rozlehlá půda, plná vyřazených starožitností. Všude bylo vzorně uklizeno, pokoje příjemně vytopeny a provoněny kadidlem, na stole bylo připravené pohoštění. Teta měla služebnou Gustýnku a ta se o vše pečlivě starala. Sešlo se tu mnoho dětí, některé už se znaly, některé se viděly prvně. Dospělí si odcházeli sednout do salónu, který si stále ještě uchovával podobu z časů Felixe Tévera. Zasedli ke stolu  plnému lahůdek a cukroví, elegantně prostřenému. Radostně se vítali, Gustýnka jim nalévala čaj. Dětí se pak ujala stará paní Votočková, mamča. Tehdy ještě hýřila  espritem, šarmem, silou ducha a autoritou, energie vyzařovala z jejích živých černých očí, měla o děti zájem a uměla to s nimi. Odvedla je do mansardy a zorganizovala hned nějakou hru. Slušelo se být dítětem bystrým, chytrým, odvážným, nebjácně projevit ostrovtip, postřeh a originalitu, být třeba i trochu drzý a opovážlivý,  jenom ne zakřiknutý vzorňáček a svatoušek. Tolerovala se bujnost a nespoutanost v mezích zákona, třeba i vtipné zazlobení, hazard a mírná vzpoura vůči autoritám po vzoru královských mušketýrů, ale provždy bylo nutno zachovat si čest a být za všech okolností přímým, hrdým a statečným. Z těch dobře vychovaných slušňáků a šprtů si zde tak trochu utahovali. Mamča se tak trochu klaněla těm dětem, jejichž rodiče nesli známá jména, ale děti z bandy uznávala všechny. Velmi uznávaný býval Václav Kruta, byl synem Francouzsky, a Francie coby vlast mušketýrů byla zde zemí zaslíbenou. Krom toho byl chytrý, statečný a nespoutaný. V mansardě bylo možno půjčit si i Jordánkovy hračky nebo knížky, hraček tu byly celé hromady v nesmírném nepořádku, dokonce i takový luxus jako šlapací auto, ale všechny hračky byly zcela zničené a rozbité, nenašli jsme jedinou použitelnou. A knížky - ty zase byly francouzské. Byla tu i sbírka starých zbraní, které zvlášť kluky zajímaly a vybízely k divokým hrám, ale tentokrát se musely nechat ležet, hrála se  chytrá hra s mamčou.  
Přišla nás vyfotografovat teta Ola a seřadila nás do skupinky. Alexandra si posteskla : "Já se musím tvážit pšilozeně, máma se vždycky zlobí, že se na fotkách tvážim nepšilozeně." Teta udělala několik snímků, snad přirozených, a dováděli jsme dál. 
Moje máma zářila uprostřed svých milovaných přátel, na jejich vtipné komentáře odpovídala ještě vtipnějšími, sklízela smích, obdiv a uznání. Hýřila báječnou náladou a veselostí, jen jí trošku kalila radost obava, jsem-li dosti bujná a veselá, jak se na dítě z bandy sluší, netvářím-li se přitrouble a nezalézám-li kamsi za nábytek. Koutkem oka mne sledovala a se závistí pohlížela na ostatní děti, spontánní, radostné, nezakřiknuté a všem milé. Když nás mamča odváděla do mansardy, ještě jsem trochu na zádech cítila ten mámin ustaraný pohled, zda nezklamu a zda budu tím správným dítětem, kterým je možno pochlubit se před bandou a které neudělá ostudu. Musím být veselá a divoká, umiňovala jsem si, a s úzkostí jsem zírala na chumel rozdováděných dětí, kterým veselost a divokost nedělala potíže. Obdivuju je, jak jsou sebejisté - jistě už trefí po Praze, znají hodiny, mají hlad, umějí jít nakoupit, rozumějí legraci, ničeho se nebojí - zkrátka rodičům dělají jen a jen radost. Vzdor předsevzetím se přistihuju, jak stojím tiše v koutě, užasle pozoruju cvrkot a do her se nedokážu zapojit. Až když vzala organizaci do ruky mamča, přecijen jsem občas slovo pronesla. Hry byly strašlivě zábavné - aspoň to tak všichni chápali. Přijali mne do klanu a neměli proti mně nic - byla jsem přeci dítě té báječné tety Dory. Jen moje máma, když mě náhodou mezi dětmi zahlédla, zatvářila se ustaraně a tiše mě nabádala : "Podívej se na Olinku, jaká je milá, veselá, jak ji má každej rád! A ty jen stojíš v koutě a kaboníš se, buď taky trošku divoká!"  
Ale mám v paměti, jak jsem se kdysi na jednom z pradávných Mikulášů ještě bavit uměla, bylo to za války, a byli tam i Odstrčilovi s Michálkem. Michálek byl  veselý chlapeček - jak mohl někdo tenkrát tušit, že jeho dny jsou sečteny. Byl jako jiné děti, bujný a plný touhy bavit se a dovádět. Navedl mne, že si budem hrát na lvy a na tygry. Nebyla to složitá hra - pod stolem byla naše klec a nám zbývalo jen vlézt si do té klece a strašlivě řvát. Bylo nám nějak kolem čtyř let, ještě jsem nepociťovala žádné zábrany. Asi jsme museli být dost nesnesitelní, přiběhla sem teta Inka z kuchyně, kde dohlížela na přípravu pohoštění, a přiběhl i kdosi další a rozhořčeně se dožadovali vysvětlení, co se to děje a proč ty děti tak řvou. "Ale nechte je," chlácholila pohoršené karatele naše máma, "oni si pěkně hrajou, oni jsou lvi a tygři!" A radostně se dívala, jak s Michálkem dovádíme. Tenkrát na mne byla máma pyšná, a sama na to často vzpomínala, jak jsme si s Michálkem pěkně hráli a řvali. Později už jen se smutkem. 

V bohatě zařízeném a krásném bytě u Joachimů se nemuselo nikterak úzkostlivě  dbát na čistotu a na pořádek. Vylila se káva? Nadělaly děti drobky na perském koberci? Rozbil se starobylý porcelán? Nikdo si malérů příliš nevšímal, jen Gustýnka přiběhla, utřela, zametla, uklidila. Teta Inka se nezabývala takovými všedními a přízemními problémy. Drahocenného nádobí tu bylo dost, nad rozbitým šálkem se neslušelo bědovat.

Odpoledne pokročilo, začalo se stmívat, a bylo zapotřebí děti trochu zklidnit a připravit na nadílku. Teta Inka si pro nás přišla do mansardy a tajuplným hlasem oznamovala : "Já nevím děti, ale dole už je taková zvláštní vůně - já nevím, jestli on už se neblíží ten svatej Mikuláš? Snad abychom se na něj pomalu připravili!" Odvedly nás s mamčou dolů a shromáždily v zadním pokoji, zvaném "podobiznový", ti malí ať si kleknou na zem dopředu, ti větší ať si stoupnou za ně. Dospělí se stáhli do stran sousedního velikého pokoje. S napětím čekáme. A už je to tu! Náhle se ozvalo zvonění, dvoukřídlé dveře v sousedním velkém pokoji se samy od sebe pomalu rozevřely, a za nimi stál sám svatý Mikuláš. Byl nádherný, v ornátu, v mitře, s pravou zlatou berlou, měl dlouhé bílé vlasy a vousy, a pomalu pak kráčel do středu pokoje. Dospělí opatrně nakukovali zpoza křídel dveří. Mikuláš se majestátně zastavil  a vznešeným hlasem začal promlouvat. Zvláštní bylo, že měl stejný hlas jako strýc Jirka Joachim. Ale protože jsme chtěli věřit tomu, že vidíme svatého, který sestoupil s nebe, odmítal náš rozum pojmout podezření. Svatý Mikuláš chvíli vznešeně promlouval a pak se ptal, zda jsme se letos opět naučili nějakou básničku. To byla chvíle, na kterou jsme se připravovali celý podzim. Nejdřív si vybrat básničku, a pak se ji pečlivě naučit. Bude dost hezká? Zalíbí se svatému Mikuláši? I všem ostatním? Budem ji umět pěkně přednést? Ti malí svými vysokými hlásky přeříkali zajíkavě pár veršíků, ti větší se pyšnili tím, že si vybrali báseň dlouhou, těžkou a plnou hlubokých myšlenek. Alexička v bílém svetru zarecitovala tu známou o křišťálové studánce "...tam loste tmavé kapladí a vůkol ludý vžes...", Ivanka si našla v Malém Čtenáři onu "...svatou pravdu kmotra díte, o starostech nemluvíte...", já jsem někde objevila dlouhou a poetickou báseň o zvonech, o té jsem předpokládala, že svatého Mikuláše zaujme. Tak, všichni už odříkali? Ještě se někdo hlásí? Ne, všichni už přednesli - "a tak, děti, za to že jste celý rok byly hodné, něco jsem vám přinesl."  Rodiče vtáhli do středu pokoje dva prádelní koše, plné dárků. Všechny byly po mikulášsku zabaleny v červeném celofánu. Svatý Mikuláš, tak zázračně jak přišel, zase odcházel, dveře se před ním samy otevíraly. Stěží jsme vydrželi nechat Mikuláše odejít a už jsme se vrhali ke košům. Strýc Jura a Pavel Mucha brali dárky jeden po druhém, vyvolávali jména, a my jsme se lačně vrhali po balíčkách, nedočkavě trhali obal, nechali ho spadnout na zem a hned jsme si s tím, co jsme dostali, začali hrát. Odevšad se ozývalo šustění celofánů a radostné výkřiky: "Jé!"  A ještě mě volají - ještě dárek! Nejvíc jich dostala Charlottka - všichni usoudili, že byla asi velmi hodná. Máme všichni plnou náruč dárků, samé hračky, hned si je rozkládáme, navzájem si je předvádíme, veliká radost a ještě větší zmatek. "Ukaž cos dostal! Jé - a hele co mám já!"
Když byly všechny dárky vybaleny, prohlédnuty, ohodnoceny a všem ukázány, když bylo dojedeno pohoštění a večer pokročil, zbývalo ještě završení celého slavného dne - zpívání koled. Toho dne už se směly zpívat jaksi oficiálně, Vánoce už byly začaty. Strýc Jura Dostál si sedl ke klavíru, shromáždili jsme se kolem něho, a s radostí, že se ty Vánoce vskutku skokem přiblížily, jsme se pustili do zpěvu. Dokonce i já. Odteď už se to těšení smělo rozjet naplno.  Pořád mám před očima strýce Juru, jeho upřímnou a nestrojenou radost, s jakou se uměl odvázat a s vervou hrát, a naši mámu, jak byla v té chvíli zcela veselá, nadšená a šťastná, jak z celého srdce zpívala. 

Léta ubíhala. Ještě jsme nebyli úplně velcí, ještě vždy nás mamča odváděla do mansardy a hrála s námi hry, vždy nové, chytré, vtipné, vyžadující pohotovost, bystrost a nebojácnost, a každý rok pro nás přicházívala teta Inka, aby přehlušila vřavu a s tajuplným výrazem ve tváři oznamovala podivuhodnou zvěst - "já nevim, děti, ale dole už je taková zvláštní vůně..." - ještě jsme se stále učili básničky, ale rok za rokem jsme byli větší...
Tradice Mikulášů u Joachimů se držela dlouho, později už byly děti velké a některé si dovolily tropit šašky, Otánek s Jordánkem, jednou nohou v pubertě, pokřikovali na tetu Inku "Už je cejtit vůně?" a chechtali se, když Mikuláš zavadil mitrou o lustr. Mikuláše prožívali už jen ti malí, Tánička ze Zbraslavi a náš Evženek. Ale naši rodiče se vždycky rádi sešli a každý rok s velikou radostí zpívali koledy, a cítili se být velmi šťastni, že je banda pohromadě.

Když mi bylo asi tak patnáct a šestnáct, chodila jsem tetu Inku často navštěvovat. Dávala jsem Jordánkovi lekce v kreslení, a teta mi půjčovala knihy o umění. Vzpomínám si na Deník  Eugena Delacroixe a Deník Marie Baškircevové, ráda jsem četla memoárovou literaturu, a hlavně jsem se pořád  pídila po knize, kde bych konečně našla černé na bílém, stručně a hlavně polopatě vysvětleno, co je to umění, čím se vyznačuje, jak se pozná, a hlavně jak se dělá. Učitelé ve škole měli fůru řečí, ale to hlavní  nám ne a ne říct, i ve všech knihách bylo mnoho řečí o tom, že umění je vrcholem vší lidské snahy, že činí člověka člověkem a tisíc květnatých a zbytečných slov kolem, ale to hlavní jsem se nedočetla nikde. Pořád jsem doufala, že jednou takovou knihu najdu, kde se konečně dozvím, co mi tak vrtá hlavou. Tak jako si lze v kuchařské knize přečíst recept na guláš, tak jako v jízdním řádu najdeme kdy jedou vlaky a na plánu Prahy kde leží Václavské náměstí, stejně tak někde musí být popsáno, čím se vyznačuje, jak vzniká a kterak se dělá umělecké dílo. Možná to umělci naschvál tají, ale když budu trpělivě hledat, jednou nějaký použitelný návod určitě objevím.  
Teta Inka si se mnou ráda povídala o životě, o filozofii, o etice - ale co to je to umění, to jsem se nedověděla ani od ní. 
Vrtá mi hlavou, co je realizmus - jsou to vyšolíchané obrazy - "rukopis budiž splývavý" - nebo jen vystihuje podstatu věci? - a jak? - romantizmus prý zobrazuje výjmečné osobnosti za výjmečných okolností, kdežto realizmus typické osobnosti za typických okolností - ale co když je typická osobnost uvržena do výjmečných okolností a naopak? - a jak může nějaké myšlenky vyjadřovat architektura? - prý je to hlavní část výtvarného umění - já myslela, že je to malířství. Jak se -izmy projevují třeba v literatuře, nebo v hudbě? Učíme se, že secese je úpadková, ale vždyť některé secesní předměty jsou docela krásné, a navíc táta říká, že to je sloh jeho mládí, a poslední sloh, který tu byl - od té doby panuje bezvládí a roztříštěnost. 
Realizmus je prý směr, který vychází ze skutečnosti. To ale by všechny směry musely být realizmem - všechny přece nějakým způsobem vycházejí ze skutečnosti. Z čeho by jinak vycházely? I ta nejfantastičtější přestava má svůj původ v čemsi prvotně skutečném. Drak má pařáty slepičí a tlamu krokodýlí. Vymyslet něco zcela nového nelze. Kdyby tak někdo vymyslel novou základní barvu - to by byla abstrakce!
Časem mi začalo docházet, že ten návod a recept na to umění asi nenajdu. Chodila jsem na Pečírkovy přednášky, samozřejmě je objevila Irena,  tam jsem se dozvěděla mnohé a velice mě  ty přednášky nadchly. Ale to podstatné řečeno nebylo. Nevynechala jsem jedinou výstavu, sbírala jsem katalogy, vystřihovala jsem si recenze. Ale pořád jsem se nedovídala to, co jsem chtěla slyšet. Nerada jsem se smiřovala s  poznáním, že se umění asi nedá definovat, že žádný podrobný popis tohoto jevu zřejmě nikde neexistuje. Natož pak návod, jak umění dělat. 
Ale někdy jsem docela hmatatelně cítila, že některý obraz je dobrý. Třeba zátiší od Františka Tichého, na kterém je kouzelníkův cylindr, hůlka, sklenice s vejcem. Obyčejná kresba uhlem, sem tam máznutá běloba. Ale zátiší je tajuplné, předměty nejsou jen tak obyčejné, možná ještě před chvílí se na ně upíraly zraky diváků, kouzelník stál na jevišti, vše se nořilo do tmy, jen jeho bílá košile svítila, jeho hbité ruce čarovaly, hůlka se zaleskla. Teď tu leží ty předměty opuštěny, kouzelník je tu pohodil s domýšlivou ledabylostí, ale cosi tajemného z nich pořád vyzařuje, my bychom je pokládali na stůl opatrně a s úctou, ne jako nějaké pracovní nářadí. Leží tu v pološeru a tváří se důležitě, ale neřeknou nic, tak jako kouzelník nikdy neprozradí své triky.  
Čtu úvodní slova kritiků v katalozích a recenze výstav v Literárkách, ale je to všecko příliš  šroubované a nerozumím tomu. Pečírkovy přednášky jsou srozumitelné a při tom nejsou hloupé. Začínám chápat, čím je Špála český - svou měkkostí. Líbí se mi Pečírkovy obraty. O ilustracích k Máji od Zrzavého: "Jakoby Zrzavý namaloval i tu Máchovu krásnou, čistou češtinu." K obrazu Melancholie: "Oči, které už nemohou plakat."
Mnohým obrazům nerozumím, ale už jsem si odvykla říkat o tom, čemu nerozumím, že je blbé.

Teta Inka byla názorů přísných, ale sama vedla život rozháraný, takže třeba doktor Kruta nerad viděl, objevil-li se Václav v její společnosti. Tvrdil, že Inka učí děti jen ponocovat a kouřit. Ale naše máma shledávala vše, co Inka dělá, zcela dokonalým a velmi ráda viděla, že k tetě chodím. Teta mě měla upřímně ráda, sice mě nepřestávala cepovat a napomínat, ale časem už jsem si to tak nebrala, takže jsem před ní neprchala. Velice se snažila být mi dobrou kmotrou. Jednou se se mnou jela podívat na naši školní výstavu, aby mohla ohodnotit moje práce. 
Taky byla ráda, že učím Jordánka kreslit, ač nevím, k čemu mu moje lekce byly. Kreslení ho příliš netěšilo, obvykle skončila hodina kreslení tím, že jsem vyrobila jeho výkres do školy. Někdy chodil na hodiny k nám. Jednou dostali za úkol jít někam do přírody a nakreslit krajinu podle skutečnosti. Donesl si pohlednici a řekl, abych ji překreslila, že to bude stačit. Zatímco jsem vyráběla krajinu dle pohlednice, šel Jordán na zahradu a s Ivanou a Evženkem lezli po stromech. Stalo se, že Jordán spadl a narazil si nohu. Nemohl se na ni postavit, potom se ukázalo se, že má naštípnutou kost, museli mu ji dát do sádry. Paní učitelka kreslení se pozastavila nad obrázkem krajiny, jaksi se jí nezdála, a Jordán se přiznal, že je to obkresleno z pohlednice. "A proč obkresluješ pohlednici, když jsem vám řekla, že máte jít do přírody a kreslit podle skutečnosti?" "Když já jsem nemohl, měl jsem nohu v sádře," omlouval se, a paní učitelka usoudila, že to je vlastně projev veliké snahy a ocenila výkres jedničkou. 

Kazem na kráse bylo takové to šlechtictví a povýšenost nad "lůzu", které bohužel i teta Inka i strýc Ota na Zbraslavi s takovou oblibou pěstovali. Charlottka coby Masarykova pravnučka nebo děti pana dirigenta Smetáčka či jiných známých osobností byly hosty vítanými, pravda je že děti členů bandy stejně tak, i když třeba neměly tak slavné rodiče či pradědečky, ale stalo se jednou, že před Mikulášovým příchodem přivedla mezi děti svou holčičku i služebná Gustýnka. Gustýnka byla svobodná matka a tudíž osoba podezřelá, v těch dobách mít nemanželské dítě bylo asi něco podobného jako sedět v kriminále - po návratu sice slušní lidé bývalému delikventovi jeho provinění nepřipomínají, ale jako člověk je už tak trochu odepsaný. Gustýnka měla holčičku Julinku a velmi na ní lpěla. Julinka chodila od dvou let do baletu, Julinka byla oblékaná jako princeznička, na Julince si Gustýnka zakládala, byl to její jediný smysl života. Tak tedy se stalo, že Gustýnka Julinku vyparádila, oblékla ji do růžových šatů samý volán, uvázala jí do vlasů obrovskou růžovou mašli, a přivedla ji mezi nás. Kolik jí mohlo být? Tak tři nebo čtyři roky, posadila ji dopředu mezi malé děti, dlužno říci že bez zeptání, trochu plaše se poohlédla, co tomu kdo řekne, a trochu pyšně se dívala, jak to Julince sluší - když vtom přilítla teta Inka, rozhořčeně povykovala "Tak tohle ne, to ne, to nejde!" a malou Julinku bez milosti vyhodila. Zírala jsem udiveně, ale nenapadlo mě protestovat, ostatně to nenapadlo nikoho. Co vlastně vadilo? Že je Julinka nemanželská? Že je dcera služky? Gustýnka beze slova svou holčičku odvedla, ale co si myslela, to by asi nikdo nechtěl slyšet. Ve mně se uhnízdilo jakési podezření, že ten všechen lesk těch slavných Mikulášů dostal trhlinu a ta mámina slavná banda zas tak úplně dokonalá není. A vím taky, že kdyby naše máma měla dost sil a kapacit pořádat velkolepé Mikuláše, zaručeně by žádnou Julinku nevyhodila.  

Strýc Jirka, MUDr Jiří Joachim, manžel tety Inky, byl podle mých vzpomínek člověk vážný, rozumný, klidný. Element, který všechny usměrňoval a díky němuž držela chaotická domácnost pohromadě. Zemřel na infarkt, když bylo Jordánovi patnáct, a nehledě k tomu, že každá předčasná smrt je tragédie, znamenala Jirkova smrt pohromu pro všechny, kdo na Jungmannově náměstí žili. Zůstala tu skupina bezprizorných, pro život nevybavených, v jakémsi zmateném vzduchoprázdnu zůstavených, bezbranných a bezradných osob. Inka, Jordán, mamča a Ivan žili v obrovském bytě, plném velikého bohatství, na pokraji bídy. Trpěli zimou, protože nebylo na uhlí, přikrývali se sypky bez povlaků, protože neuměli vyprat, jedli jen žemle s máslem a medem, protože neuměli uvařit. Teta, ač nerada, propustila služebnou Gustýnku, protože ji nemohla platit. Později se naučila dělat vařené kuře - ale upéct ho už bylo nad její síly. Neměli peníze, a na rady lidí, ať  prodá něco ze zařízení, odpovídala Inka pohoršeně : "Na to nesmím sáhnout, to je po Jungmannech a po babičce! To tu musí zůstat pro příští generace!" Měla kresbu od Josefa Mánesa, obraz od Chitussiho, mnoho krásných grafických listů od věhlasných umělců, co šálek to muzejní exponát, vitrínu plnou míšenských a rosentálských figurek. Starodávný sekretář se šuplátky, co kus nábytku to skvost, mohl by rovnou stát na zámku. Všude po nábytku rozestavěny drahocenné šálky, hodiny, lakové kazety, malované talíře, staré sklo. Obrovská knihovna. Jeden prapodivný obraz pozoruhodný tím, že ho maloval slepec. Na zemi perské koberce. Nebylo tu zvykem se přezouvat, a tak byly v kobercích vyšlapané  cestičky. Na všem lpěl poprašek popela, který sem průvan nanesl z ledových kamen. Za jedním gaučem byla až do černa špinavá a špínou lesklá zeď. "To je od hlav," vysvětlila teta. "To jak si tam lidi opírají hlavu."  Všecko chátralo, věci se ničily, nebylo na údržbu ani na normální živobytí. Jarmilka Kuklová, sestra Jirky Joachima, jim dala tisíc korun - tenkrát to bylo  hodně peněz  -  aby jim trochu pomohla. Ani v největší nouzi by teta neprodala nic co tu bylo po Jungmannech. Jordán vyrůstal trochu pod nesmyslnou knutou a trochu bez dozoru, soužití všech bylo trochu napjaté, vládla anarchie. Pak jim ještě sebrali část jejich obrovského bytu.  
Když zemřel strýc Jirka, byla teta Inka zcela zoufalá. Zpočátku ji všichni litovali a snažili se pro ni udělat co bylo v jejich silách a potěšit ji jak uměli. Ale všecko bylo jaksi málo, teta neznala nic než svůj žal a požadovala od okolí, aby ho s ní sdílel, o ničem jiném než o svém zármutku nemluvila, stále se muselo znova a znova její neštěstí probírat, nakonec byla svým neustálým vyžadováním soucitu všem lidem na obtíž. Pokládala za svoje svaté právo, že všichni musí truchlit s ní a že se nesmí o ničem jiném mluvit než o ní. Nejdřív se lidi snažili vyjít tetě vstříc a její smutek s ní sdílet, ale pozvolna začínali být unavení a naštvaní. Teta jakoby vyčítala celému světu, že dost netruchlí,  že se s ní od rána do večera o jejím smutku nebaví, že dokonce myslí i na něco jiného než na ni, že truchlení neprožívá do patřičné do hloubky, stále a stále požadovala ode všech, aby její problém znovu a znovu rozebírali a když už nechtěli, zlobila se. Kamkoli přišla, tam se muselo stále dokola mluvit jen o její tragédii. Nestrpěla jiné téma hovoru. Začala říkat, že si vezme život jako Olga, že mají sebevražednost v rodině. "Ale Olžino neštěstí bylo přeci mnohem horší," dovolil si namítnout náš táta. Inka se rozčílila, že znevažuje její smutek.  Nakonec už jí všichni lidé v jejím okolí měli dost. Ale jeden její požadavek jí splnili: chtěla, aby jí na Jirku každý z členů bandy napsal vzpomínku. V tom jí všichni rádi vyhověli, sešlo se jí pak mnoho hezkých, kratších i delších vyprávění, milých, vtipných, zajímavých. Na strýce Jirku se dobře vzpomínalo, byl to člověk moudrý, klidný, snášenlivý, neuměl si nadělat ve světě nepřátele. Každý pisatel vyzdvihl to, co měl na Jirkovi rád. Jeho klidnou povahu, jeho trpělivost a suchý humor, kterého mu bylo při náročném soužití s bohémskou rodinou věru zapotřebí. Lidé připomínali veselé historky, dávné vzpomínky na to, jak se s Jirkou seznámili, i anekdoty jaké měl rád. Také strýc Ota nyní mluvil o Jirkovi jen a jen v superlativech, ačkoliv mezi nimi často docházelo ke sporům. Ten památný se udál v prosinci roku 1956, u nás. Strýc Ota horlil proti komunistům a vyslovil myšlenku, že by měla být válka - tak jedině že by bolševizmus měl šanci padnout. Náš táta mu mírně předhodil, že je snadné chtít válku když člověk ví, že by do ní nešel, a Jirka se přidal. Ota se velmi rozhněval a urazil, jaksi bylo zneváženo jeho hrdinství a rytířství, kterým se ve svých očích honosil, jeho aristokratická vznešenost byla pohaněna podezřením ze zbabělosti. Vysvětlil, že je invalidní důchodce a Jirka mu předhodil, že to s jeho nemocí nebude tak zlé - kdekdo věděl, že Ota má invalidní důchod dík podvodu. Hájil se tím, že nechce pracovat pro komunisty. "Ty bys nepracoval ze žádnýho režimu," pravil Jirka s despektem a Ota mu zas vyčetl, že si k nim na Zbraslav co chvíli odkládají Jordánka. Tenkrát se pohádali zle a v bandě se to pak dlouho přetřásalo. Všichni dávali za pravdu Jirkovi, ale Otoušek v jejich očícj nikterak neklesl, byl to přeci Otoušek. Teď po Jirkově smrti dával Ota okázale najevo smutek. 
Vždycky si myslím, že by se to mělo zavést jako norma: napsat o někom, kdo zemřel, svou vzpomínku na něj a darovat ji pozůstalým. Neposílat nicneříkající upřímné soustrasti, ale místo kondolence napsat svoji vzpomínku. Pozůstalí by získali zajímavý dokument. Hrstku nejrůznějších, a teď už pokud možno vlídných pohledů na člověka, kterého znali a snad i měli rádi. Je zajímavé sledovat ten jemný posun, vystopovat z různých zorných úhlů pravou tvář, sestavit si z jednotlivých kamínků mozaikový portrét.     

Jordána ani děti z bandy nikdy teta neučila žít zdravě a rozumně, jak mívají rodiče ve zvyku. Tolerovala ponocování, vášnivé debaty, pití kafe a kouření. Jedlo se jen když byl hlad a bylo co jíst, spalo se tehdy, když už nebylo lze udržet otevřené oči - bez ohledu na denní či noční dobu. Nedbalo se na věci nepodstatné, jako je životospráva, pořádek a řád. Určitě tu nebyla nuda, a určitě nebyly ty noční debaty plytké a hloupé, jenom ten bohémský styl života nebylo to pravé, v čem zaučovat děti. Při procházkách po Praze chrlila teta tisícero zajímavostí o architektuře, o dějinách, o stavebních slozích a o umění. Mívala sice odmítavé názory na vše nové, ale vesměs právem. Za komunistů vznikalo umění pokřivené a pokleslé. Ale teta často odmítala i to nové, co špatné nebylo. Často jsem se divila, jak historička umění může být tak zaslepená. Teta milovala zejména gotiku a uměla nám ji poutavým vyprávěním přiblížit, znala ji dobře a uměla mluvit zasvěceně, ale občas mě zlobilo to odmítání všeho nového. Je třeba rozeznávat, co je oškivé a co je nezvyklé. Laici to často zaměňují. Ale historik umění by neměl. V těch dobách jsem si zamilovala Prahu, její památky, vlastivědné procházky. Mrzí mne, že nikdo z potomků tuhle vášeň nezdědil. Byla bych s nimi ráda v procházkách pokračovala. Občas se mi to s některými vnoučaty podařilo, ale myslím, že je láska k Praze nijak nechytla.   

Zlé to bylo když zestárla mamča tak, že se o sebe nepostarala, sama se nenajedla, nedošla na záchod. Teta Inka se o ni postarat nedokázala, situaci tam chodila zachraňovat naše máma. Sklízela jen nechápavé pohledy vzdělané Inky, šlechtického Oty a do sebe zahloubaného Ivana, kteří nějaké ošetřování nemohoucího seniora, spojené s nechutnými úkony, pokládali za činnost hluboce pod svojí úrovní. "Ta mamča je tam v zoufalým stavu, nikdo si jí nevšimne," naříkala máma a s obětavostí sobě vlastní vařila mamče dietní jídlo, chodila ji umýt, nakrmit, převlíknout postel, a to bez jediné výčitky vůči Ince, kterou milovala a ctila.   

Jednou jsem byla u tety Inky na návštěvě, to už mamča byla trošku mimo, ale ještě plná chuti užívat si společenského života. Povídaly jsme si s tetou a z hlubin bytu se plavně přišourala mamča, kombinace zanedbaného zevnějšku a šarmu, nehty sice špinavé ale nalakované, lak oloupaný ale zato tmavě rudý. Oblečení bylo kombinací elegance a beznadějné ošuntělosti, vlasy na černo obarvené a neučesané, šminky rozmazané, na nalíčené tváři ustrnulý navyklý úsměv. Na uválených šatech drahocenný šperk. Přikráčela zvláštním způsobem, jakoby plula, a s vědomím, že bude duší společnosti jako vždy bývala, že bude přivítaná jásotem a potleskem. Místo toho se na ni teta Inka zlostně rozkřikla : "Co sem prosimtě lezeš, já tu mám na návštěvě Dorličku a povídáme si, tak nevotravuj a vypadni!" Mamča zachovala strnulý úsměv a ve stejném rytmu, jak přišla, se otočila a odplula. A za pár vteřin se zjevila zas, s týmž mírně pomateným úsměvem, týmž plavným cupotem vjela do pokoje s nezměněnou chutí pustit se do společenské zábavy. Teta Inka opět vylítla s razancí ještě výraznější : "Už je tu zas! Povidám ti, nelez nám sem, Dorlička přišla za mnou a ne za tebou, tak zmiz!" Mamča nehnula brvou a aniž by změnila výraz tváře a rytmus chůze, vyjela ven z místnosti. To se opakovalo ještě několikrát, mamča vplula, teta vylítla, mamča obloučkem otočila směr a vyplula. A vyhodivši matku, jala se teta zasvěceně hovořit o víře, o Bohu, o úctě k rodičům a o tom, že komunisti nectí stáří nýbrž preferují produktivní věk a jak je to neetické.   

Jordán přinesl žárovky do lustru a chtěl je zašroubovat, ale teta ho varovala : "Dej tam jen jednu, nedávej je tam všecky, nebo nám je mamča zas ukradne!"

Na jaře 1956, to byl Jordán ještě malý, v domě na Jungmannově náměstí hořelo, v přízemí nebo snad v patře pod Joachimovými. Přijeli hasiči, rozkázali  evakuovat celý dům, a protože schodiště bylo plné kouře, museli obyvatelé slézat po hasičském žebříku. Hasiči po žebříku pronikli do Joachimovic bytu, doma byli jen mamča a Jordánek. Ten slézal po žebříku nadšeně, pln radosti z dobrodružství, ale mamča byla jiného názoru : "Tohle je můj byt a nikdo mě z něj nebude vyhánět!" pravila rezolutně a pro jistotu se držela postele, na které právě seděla. "Jestli se paní bojíte, my vás snesem," nabízeli se hasiči, ale mamča řekla, že se nebojí, že jenom odmítá opouštět svůj byt, protože má právo v něm zůstat. Hasiči se zlobili, že jim ztěžuje práci a ohrožuje sebe i je - ale potom vrchní hasič usoudil, že evakuace už je zbytečná, že požár byl už mezitím uhašen, a nechali mamču v bytě. Když nám o tom později vyprávěla, vysvětlila nám, proč na žebřík nemohla : "Ono bylo horko a já jsem neměla spodní kalhoty."  
Chodba a schodiště byly ohněm dosti zpustošené, z probořeného stropu trčely ohořelé trámy. U Joachimů byla jen trochu popálená vnější strana dveří. Po požáru k nim přišli hasiči udělat prohlídku a nařídili vyklidit půdu. Joachimovi se rozhodli zahýbat skladištěm a nabídli nám staré šlapací auto po Jordánkovi. V neděli, po procházce na Hradě, jsme pro něj s tátou šli. Ale jak ho dopravit? Nevymysleli jsme nic chytřejšího, než ho uvázat na provázek a táhnout po ulici za sebou. Bylo plechové - hlomozilo, po chodníku jezdilo cik cak a naráželo nám na paty. Šli jsme po Národní třídě a lidé se zastavovali, ukazovali si na nás a hlasitě se chechtali. Plechové auto drnčelo, poskakovalo po dlažbě a hrozilo, že se rozsype. Večerní korzo mělo povyražení. Chvíli za námi s pokřikem běžel houf kluků. Most Legií byl rozkopaný, na chodníku jen úzké místo pro jednoho chodce. Protáhnout tudy to nezvladatelné monstrum bylo nad lidské síly. Ale nakonec jsme domů dojeli - a Evženek měl obrovskou radost.

Teta Inka se zabývala životem blahoslavené Anežky a toužila po jejím svatořečení, ale tenkrát to nebylo možné, nebyl znám její hrob. Konaly se archeologické výzkumy na Františku, teta si dopisovala s francouzskými Klariskami, věnovala se bádání o Anežčině životě cele a s plným nasazením. Jednou, to byl ještě Jordán malý, šli spolu pro něco do sklepa, přerovnávali tam cosi, a Jordán objevil zazděný vchod s náznakem gotického oblouku. "To bude Anežčin hrob," jásal. Teta byla svou prací velmi zaujatá, hádala se kolem úprav v Anežském klášteře, psala ve dne v noci, kolem ní  přetékaly popelníky plné vajglů, hromady knih se vrstvily. Při úpravách kláštera bojovala za čistotu architektury a zlobila se na ty, kdo chtěli uplatňovat "mockrovštinu". Jednou objevili krásný gotický klenák s andělem, a teta si myslela, že bych ho mohla přijít odlít do sádry, když se to odlévání zrovna učíme ve škole - ale to jsem s hrůzou odmítla. Ještě teď se děsím při představě, jak bych nenávratně zapatlala sádrou gotického anděla. 
V tom zmatku, anarchii, chlívku a neladu, kde se nevnímala špína a nerozlišoval se den od noci, kde se žilo jak chtělo, kouřilo, ponocovalo, neuklízelo, vařilo se jen kuře a mazaly žemle, a občas ani netopilo protože nebylo čím, vyrůstal Jordán. Rostl za ustavičného rozčílení, láteření a horoucí lásky. Tetě se před ním narodilo několik dětí mrtvých, jen Jordánek přežil. Lpěla na něm, milovala ho, cepovala, vychovávala, ale také občas zanedbávala a odkládala na Zbraslav nebo do Mariánek, kde strýček Jirka dělal lázeňského lékaře. Jordán byl kluk hodný, ušlechtilý, současně protivný a zlobivý, vysoce inteligentní, od dětství přísně vedený ke vzdělání, pro život v tom smyslu vybavený, že musel od útlého mládí zařizovat mnoho praktických věcí. Plný rozporů, někdy k okolí laskavý a k přátelům vstřícný, jindy divný, jízlivý, hádavý. Matkou rozmazlovaný i zanedbávaný, vychovávaný chaoticky, nárazovitě, uvztekaně i láskyplně. Snad si teta myslela, že bude-li se dostatečně a nepřetržitě rozčilovat nad jeho drobnými chybami, i nad zcela přehlédnutelnými nedokonalostmi, zbaví ho i těchto nejmenších vad a on pak bude zcela dokonalý. Nebo jí skutečně tak lezl na nervy? Žili spolu v neustálých rozbrojích, milovali se a současně se nesnášeli. Když emigroval, říkalo se, že to nebyl útěk před režimem, ale před matkou. Oženit se mohl až po tetině smrti - teta by žádnou nevěstu neschválila a žádnou snachu nestrpěla. Myslela by to určitě dobře, chtěla by pro svého syna jen tu nejlepší. Eva se k němu nastěhovala a zprvu to vypadalo všecko nadějně. Měla už dvě dcerky z předchozích manželství a Jordán je přijal hezky. Kolem svatby bylo mnoho malérů - několikrát z ní sešlo těsně před obřadem, ale nakonec se přecijen vzali. S Evou mohl Jordán mít ráj na zemi, je to žena zdatná, chytrá, šikovná a pracovitá. Ale žít se s Jordánem zřejmě nedalo, nakonec se rozešli. Měli spolu další dvě děti, Jirku a Jarmilku.  
Po Jordánově svatbě zmizel i salon Felixe Tévera, do té doby zachovaný v téměř nezměněné podobě. Eva se pokoušela učinit byt obyvatelným, nechtěla žít v muzeu. Podstatnou část starožitností po Jungmannech prodali. Místo perských koberců byly na podlahách náhle kovraly, kuchyň byla zmodernizována. Literární salon, známý ze starých  fotografií, byl pryč. Ale začalo tu být čisto a z bytu se stal prostor pro rodinu.  
Po roce 1989 vrátili Jordánovi restitucí veliký majetek, dům na Jungmannově náměstí i mnoho domů dalších. Ve sklepeních jejich domu dal zřídit rozlehlé společenské místnosti, kdekdo se divil, proč tam neotevře luxusní restauraci. Při výstavbě prý tam utopil 30 tisíc denně. Když byly prostory dohotoveny, pořádal velikou sešlost, sezval mnoho přátel a také Klub za starou Prahu, mezi jinými lidmi tam byl i Jindřich Vávra, Luciin pan učitel na výtvarnou výchovu, s nímž jsme se kdysi spřátelili. Klub za starou Prahu sborem vyslovil přání, že by se takovéto schůzky mohly konat každý měsíc, ale Jordán nakvašeně zahuhlal, že jednou za rok by bylo moc. 

Když byl Jordán v pubertě, docela nevinně se zamiloval do herečky Sylvy Daníčkové - přítelkyně Jiřího Šlitra. Možná ani nezamiloval, snad jenom prohodil, že se mu líbí, a to bylo asi tak všecko, co s ní mohl mít společného. Určitě tu nebylo nebezpečí, že by se s ní mohl někdy setkat, tím méně zaplést nebo oženit. Každá normální matka by nad takovým citovým zaplanutím jen mávla rukou, synovi by řekla něco povzbudivého a víc by se věcí nezabývala, ovšem teta Inka z této situace dokázala vytěžit šťavnatý malér a důvod k velikému rozčílení. Cítila žhavou potřebu a velikou povinnost vychovávat, zlobit se, lát a peskovat. Jordán měl neustále na talíři rozhořčené výklady o tom, jaká jsou herci svoloč, jak neseriózní, povrchní ba frivolní lidé to jsou, jak pod hezkou tváří ukrývají všemožné nekalé vlastnosti, jak plytkými city se vyznačují, kolika skandály jsou vyšperkovány jejich životy. Chrlila informace o prostopášnosti hereček a naivitě Jordánově. Co - naivitě. Neodpustitelné hlouposti až blbosti. O mravní zkáze, do jaké ho taková hříšná náklonnost co nevidět uvede. O své vlastní moudrosti, která by jí nikdy nedovolila pomyslet na nějakou podobnou pokleslost ducha v dobách, kdy dospívala. Nadšeně dávala průchod svému rozhořčení a kochala se Jordánovým zahanbením.  Stále byl znovu ze všech stran rozebírán příběh, který nestál za půl slova, stále znovu byl přetřásán neslýchaný fakt, že je Jordán naivní, nezkušený a nerozumný - a jak je to jen možné, vždyť se mu dostává tak skvělé výchovy. Teta si byla naprosto jista oprávněností svého pohoršení a myslela si že je zcela v právu, když nebohého Jordána cepuje, pěstuje, přitesává, napomíná a vylepšuje, a nyní navíc zesměšňuje před lidma.  

Lidé z bandy byli pro mámu téměř posvátní, a máma je nekriticky uctívala. Cítila se mezi nimi ve svém živlu, šťastná, sebevědomá. Měli ji rádi, vplula mezi ně vždycky s radostným úsměvem a bujaře se se všemi vítala. Jakoby se vrátila do studentských let, kdy se žilo veselím, zábavou, tenkrát zajisté provždy slušnou, inteligentní a vkusnou, ale přecijen radostnou. O mně si vždycky se smutkem myslela, že já nikdy nebudu taková jako ona, že si nebudu umět najít tak skvělé přátele, jako to uměla ona. Předlouho mi trvalo, než jsem pochopila, že i lidé z bandy jsou lidé jako jiní, že dokonce mají chyby, někdy docela podstatné. Dlouho jsem mívala představu, kterou máma jaksi navodila, že banda byla za jejího mládí ideální společnost dokonalých mladých lidí, že se všichni shodli se všemi, tvořili partu lidí bezúhonných, mravných, ušlechtilých, vzdělaných a téměř zázračných, jakýchsi nadlidí. Že v průběhu času hladce a bez problémů vytvářeli ideální páry, bezproblémové dvojice a žádné zmatené vztahy, nešťastné lásky nebo dokonce trojúhelníky, zakotvili v dokonalých manželstvích, přátelili se dál, rodili ideální děti, a věřili, že i tyto děti vytvoří jednou ideální novou bandu, složenou opět ze samých nadlidí. Trochu jsem se tomuto modelu vzpírala, ideální jsem nebyla a k dětem z bandy jsem netíhla se srdečností, jak by se slušelo a jak se čekalo. Když se banda scházela, muselo se jásat a křepčit, což mě v skrytu duše štvalo, a pak jsem trochu měla podvědomou averzi k Olince, která mi byla neustále dávána za vzor. Možná nebyla tak zlá, možná bych si s ní i byla rozuměla, ale to jak ji teta Ola vynáší a jak nás naopak naše máma shazuje, mezi nás postavilo bariéru. "Jo Ola, ta se má, ta může svoje děti pochválit," smutně říkávala máma cestou ze Zbraslavi.   

Byly sepsány dějiny bandy a jsou patrně u Jordána, docela by mě zajímaly, ale když jsem o ně Jordána požádala, jen mávnul rukou a nehodlal se bavit. Jednou mi ukazoval polici ve skříňce s předlouhou řadou sešitů. "To jsou všechno máminy deníky. A další jsou támhle." Ukázal na jinou skříň. Tam byla řada ještě delší. "To musí být zajímavé čtení, dej to někomu přepsat na stroji," usoudila jsem. "Ále na co," mávnul rukou Jordán.
Jordána nic nezajímá, s Evou se rozvedl, žije osaměle, trpí depresema, občas pobývá na léčení v Bohnicích. Pokud je doma, nedělá nic, odmítá se stýkat s lidmi, jen pije a kouří. Prý u něho pobývá syn Jirka, tak snad se o něj postará.

Banda se scházívala čas od času u někoho v bytě, obvykle u Joachimů, ale někdy i u nás. Když jsem byla malá, říkávalo se mi, že přijdou hosti a že se na ně musím usmívat. Hnětlo mě, že se máma chce svými dětmi před hosty pochlubit. Já tu přeci od toho nejsem, abych byla něčí ozdoba. Máma mě má mít ráda proto, že jsem její dítě, a ne proto, že se líbím bandě. Nechci, aby mámě záleželo víc na mínění jejich přátel než na mém. Máma má předvádět svoje přátele mně, a ne naopak. Spolčuje se s nimi a měla by držet se mnou. Své mínění jsem vyjadřovala prostředky mně dostupnými : na hosty jsem se mračila. Hosté proti mně nic neměli a upřímně se snažili o dobré vztahy se mnou. V nejstarších dobách, dokud jsem byla zcela malá, mi nosívali hračky a usmívali se na mne. Jednou mi dala teta Ola papírový pytlík s několika dřevěnými slepičkami a kohoutky a vysvětlila mi, že se o ně musím starat a sypat jim zrní. Přitrouble jsem zírala a samozřejmě jsem zapomněla poděkovat, jak mě to Květa vždy pracně učila. To je ta teta opravdu tak hloupá, že si myslí, že budou dřevěné slepičky zobat zrní? Ale ne, to si nemůže myslet - vždyť už je velká. Ona si myslí, že jsem tak hloupá já.
Pochopení pro nás měla teta Jiřinka. Na mně a na Ivanu se dívala jako na svébytné bytosti a nikoliv jako na ozdobu (či neozdobu) naší mámy.  A taky nikdy nevychvalovala svou Alexandru, ale ani nehaněla, měla k ní hezký zdravý vztah, občas ji láskyplně napomenula, s jakousi dobráckou veselostí, a Alexandra to napomenutí přijímala také s veselostí.   

Veliký pokoj byl uklizen, stůl rozložen, kolem stolu rozestavěny čalouněné židle s mozartovskými potahy, kožené židle s kovovými ozdobnými hřebíky vypůjčené od babičky, na stole parádní ubrus s muchomůrkami, vyšívaný babičkou Roháčovou. Při této příležitosti se používala elektrická konvice, svatební dar od paní Lauermannové, design třicátých let, z blyštivé nerez oceli, puristicky aerodynamická. Kleštičky na cukr a mámino parádní nádobí z její výbavy. Bylo to krásné funkcionalistické nádobí z počátku  dvacátého století, běžně jsme ho nepoužívali, jen když přišli hosti. Bývalo uložené v bufetové skříňce v pokoji, při otevírání zvláštně zavrzala sklápěcí dvířka - dodneska ten zvuk slyším, slibuje příchod hostů a nebo také štědrovečerní večeři. Při otevření zavanula vůně sušenek, uložených sem pro případ nenadálého příchodu hostů.  V obloukovitém držáku z nerezu byl stoh ubrousků.  Uprostřed stolu stála jedna z máminých váz, plná květin - váz měla máma spousty, milovala byt vyzdobený květinami. Vše už je připraveno, chlebíčky nazdobeny, štrůdl (značka za deset minut v troubě) upečen a pocukrován. Táta z verandy vyhlíží, a už se hosté začínají scházet. Sluší se radostně a bouřlivě je vítat. Mámě to nedělá problémy, směje se, jásá, vtipkuje, objímá se s nimi, je jak vyměněná, tatam je její nervozita a rozladěnost. Trvale zahnízděná rozhořčenost na všechny vady světa z ní náhle spadla. Tátovi je odpuštěno, že zůstává klidný jako jindy, u nás dětí by máma ráda viděla divokou veselost. Teta Ola popadla malou Ivanku, točí se s ní dokola v bujarém tanci a zpívá "... tralala, my se máme rádi, tralala, my se máme rádi!" Trochu mi to nahání hrůzu, neumím radostně vyvádět a předstírat city, které nechovám. Možná bych i chovala, ve skutečnosti proti tetě Ole nemám nic, snad jen její obdiv k vlastním dětem, ale nemám potřebu tančit s ní v obětí a výskat, že se máme rádi, tralala.  
Vím, že ani Ivana nemiluje toto povinné jásání, ale v této chvíli si netroufá nejásat, vypadalo by to, že nemá radost. Máma se smutkem sleduje mou rezervovanost, přála by si vidět mé nadšené veselí, ale já jen těžko ze sebe soukám nepřesvědčivý úsměv. Měla bych jásat a křepčit, ale žádné křepčení ze sebe nevydupu, jen se snažím jak to jde netvářit se kysele, ale asi se mi to moc nedaří. Všecky tím udivím a zarmoutím. "Já bych si tolik přála, abys byla veselá a divoká, aby ses netvářila hloupě a abys odpovídala chytře a vtipně! Aby tě měli všichni rádi!" Máma to myslí dobře, chce mě mít dokonalou, obdivovanou, veselou a všemi milovanou. Hosté se dívají na mámu tázavě a trochu zklamaně. Je možné, že právě ona má takové divné, přihlouplé a tupé dítě? Máma se stydí a dostává zlost. Zítra mi to řekne, a pozítří a potom zas. Bude to pro mé dobro, vždyť ona jen chce, aby mě měli lidi rádi. 
Hosté se sesedli kolem stolu, hlaholili, smáli se. V elektrické konvici se vařila voda na čaj. S bandou přicházela i mamča, cítila se být mladá jako všichni kolem. Jen strýc Ivan seděl v křesle opodál, tvářil se vážně, zachmuřeně, hovoru se nezúčastnil. 
Banda u nás sedávala dlouho do noci, v časech když jsme byly s Ivankou velmi malé, dala nás služebná spát, a my jsme z velikého pokoje slyšely hovor a smích. Vnímaly jsme to jako příkoří a stěžovaly jsme si :"Vy se tam bavíte, a my tady musíme spát!" V těch dobách jsem ještě vnímala spaní jako křivdu na dětech páchanou, nechápala jsem, proč musím do postele když nejsem ani ospalá ani unavená, a proč vůbec se do té postele musí chodit.

Někdy jsme jezdívali na Zbraslav, tam žili strýc Ota Votoček (bratr tety Inky) s tetou Olou, starou paní Urbanovou (tety Oly maminkou), se svými třemi dětmi - Olinkou, Otánkem a Táničkou, a služebnou Mařenkou. Mařenka rodinu svých zaměstnavatelů milovala, a když později neměli už peníze na to, aby ji platili, zůstala u nich dál, pracovala jako dřív, a dokonce přispívala ze své penze na jejich domácnost. Jejich domov připomínal šlechtické sídlo, zařízen byl starožitným nábytkem, na zdech visely rytiny s výjevy z koňských dostihů, vše bylo velmi kultivované a dokonalé. U domu byla pečlivě pěstěná zahrada, bazének se soškou trubače, zákoutí stíněné stromy jak stříškou, tam jsme stolovali. Bylo krásné jaro, třešeň byla obalená květy. "Podívej Dorličko jak krásně kvete," radovala se teta Ola, "jakoby jí někdo oblíknul bílý šatečky!" Teta Ola byla vždy za všech okolností nadšená tím, co ji obklopovalo. Na zahradě se podávala svačina. Na ubrouscích pastelových barev se skvěl jemný porcelán, vše bylo jaksi křehké, sladké, a elegantní. Děti se pokoušely o noblesní chování a přeslazovaly si kakao, aby mohly znovu a znovu použít kleštičky na cukr. Chovaly se pro tu chvíli způsobně a cítily se dospěle. 
Zahrada byla krásná. Stará paní Urbanová milovala květiny a měla jich plné záhony. Měla taky čistokrevného "smetáka" - skotského teriéra, fenku. (Jejím štěnětem byl Brok tety Máři, už nečistokrevný.) Vlastnila i želvárium s různobarevnými velikými želvami. Zda byly také čistokrevné, to nevím, ale byla mezi nimi jedna, která všechny děsila. Byla totiž ZLÁ. Jmenovala se Rebarbora, a kousala. Kousala děti a byla zlá i na ostatní želvy. Co s ní? Vykázali ji z terária a nechali ji běhat volně. Od té doby kdesi na zahradě tajemně pobývala, ukrytá v křovinách a v temných koutech, spíš jako neskutečný přízrak, občas se říkalo že už ji nikdo dlouho neviděl a kdoví co se s ní stalo, ale dodávalo se "pšt, nemluv o ní nahlas". Rebarbora se totiž občas zjevila - a to tehdy, když se nahlas vyslovilo její jméno. Byl vydán zákaz toto jméno vyslovit a děti přísně dbaly na to, aby byl dodržován. Rebarbora tu kdesi žila jako tajemné božstvo a nebylo radno ho vyvolat. Stejně tak se v některých kulturách nesmí hlasitě vyslovit jméno Boha nebo Ďábla.  
Svačili jsme u stolu ve stínu smrku a chovali jsme se vybraně, jen malý Otánek nechtěl papat. Teta Ola ho krmila a trpělivě vymýšlela, za koho. "Za babičku, za Olinku, za tetu Dóru,
za pejska, za kočičku, za želvičky, taky za tu Rebarboru, aby se polepšila - " "Co to říkáš," zděsily se děti,"víš že se to nesmí!" "Nojo, já vím, máte pravdu, tak za koho? za Ivanku, za Jordánka..." Snad nebude tak zle, myslela si teta Ola, Rebarbora už možná ani nežije ... Svačíme dál, když vtom náhle hrůza! Otánek zesinal, oči vytřeštěné, ani nemohl promluvit, jen prstíkem ukazoval kamsi do dálky a sevřeným hrdlem vykoktal : " - tam - tam !" Podívali jsme se všichni tím směrem - a vidíme : prostředkem široké cesty, která vedla od protějšího konce zahrady až sem, se pomalu, zlověstně a neodvratně blíží Rebarbora. Šine se krok za krokem, s nevyzpytatelným výrazem ve své pravěké želví tváři, jako tank, jako robot, jako hrůzyplná bytost z jiných světů. Pomalu míří ke svým obětem a ví, že jí neuniknou. Děti zachvátila panika, vyskočily na židle, konvice a cukřenky se kácely, pastelové barvy ubrousků braly za své, křičeli jsme jeden přes druhého. Jen teta Ola s úsměvem a klidem sobě vlastním šla té děsivé obludě vstříc, něžně ji zvedla, laskavě jí vyhubovala a odnesla do nejvzdálenějšího kouta zahrady, kde ji pro čas návštěvy položila pro jistotu na záda. Nebohá želva se chvíli snažila převrátit a potom prý usnula. "Opravdu leží na zádech? Nepřijde na nás?" "Opravdu," ujistila nás teta. Plaše a vylekaně jsme pokračovali v narušené svačině a ujišťovali jsme se, že to strašné jméno už nikdy nevyslovíme.    

Máma se vždycky podivovala tomu, jak to Ola doma zvládá. Chodí do práce, stará se o domácnost, na krku má Otouška který v domácnosti nehne prstem, a ještě tři děti. Teta Ola byla dětskou lékařkou na Zbraslavi, měla svoji ordinaci a navíc lékařskou péči o děti ve zbraslavském dětském domově. Starostí i práce měla dost, ale nikdy si neposteskla, nikdy se necítila ujařmená a uštvaná jako naše máma ani v rozletu spoutaná jako teta Mima. Vždycky byla rozesmátá, svým typickým gestem si mnula spokojeně ruce a vše kolem sebe shledávala přímo skvělým. Strýc Ota žil vedle ní coby ozdobný předmět. Měl vystudovaná práva, ale nikdy nepracoval, protekcí získal invalidní důchod ( prý by pro komunisty nehnul prstem). "Ty bys nepracoval za žádnýho režimu," říkal mu strýc Jirka. Otoušek se doma zaobíral starými rytinami, heraldikou, genealogií šlechtických rodů, i svým rodokmenem, který, žel, postrádal šlechtických předků, ale nepostrádal slavných a významných osobností. Za mlada prý míval svého závodního koně. Po celý život jezdíval čas od času do Prahy, kde se jen tak sám posadil ve vinárně, dal si víno a užíval si velkého světa. Nepracoval, nechal tetu Olu "táhnout" a o všechno se starat - ale ta byla uchvácena jeho výšinami a šťastná, že má doma takový klenot. Dům na Zbraslavi zařídil strýc krásně a vkusně, co předmět, to vzácná starožitnost. Vytvořil z něj šlechtické sídlo, plné starých rytin,  mohutných knihoven plných krásně vázaných knih, kožených křesel, starožitností, vznešených hostů a stylového života. Jedlo se jen z krásného porcelánu, sedělo se na vyřezávaných židlích s vysokými opěradly, všechno zde bylo dovedeno k dokonalosti. Dali si zhotovit velký portrét svého psa, kokršpanělky Wendy. Všecko tu dýchalo bohatstvím a přepychem jak ve šlechtickém sídle, všecko připomínalo komnaty starých zámků, když jimi procházíme v plstěných pantoflích a nesmíme vstoupit do prostoru odděleného šňůrami. Nedotýkati se, prosím! Teď se nacházíme v modrém salonku, všimněte si štukové výzdoby stropu! 
Když jsme s Ivanou četly Vojnu a mír, říkala : "Taky ti to u Rostovových připadalo jak u Votočků?"
Žilo se kulturně, scházeli se tu jen samí "lepší" lidé, povrchní zábava se netrpěla. Jeden čas se na příklad pořádaly přednášky - kdo chtěl, mohl ji přednést o čemkoli. Otánek ji uspořádal o islandské literatuře, bylo mu tenkrát asi 12 let, ale jeho přednáška byla fundovaná a nezapoměl ji obohatit o epické prvky, tak jak se správná přednáška má koncipovat. Strýc Jirka, lázeňský lékař, přednášel o římských lázních a nezapomněl je srovnat s Mariánskými lázněmi. Helenka Smetáčková se rozhodla přenášet o koních, Ivan Smetáček o dějinách módy, Pavel Smetáček o džezu. Náš táta o Balkánu. Ale pak už zůstalo jen u těch plánů.

Teta Ola kmitala, vydělávala, dohlížela na domácnost, všecko zastala. Je pravda že měla doma na pomoc babičku, starou paní Urbanovou, a hlavně oddanou duši Mařenku. Teta dohlížela i na děti, ač ne příliš. Kdy a zdali se učí, to tetu mnoho nezajímalo. Děti shledávala zázračnými a byla jimi uchvácena, stejně tak strýcem Otou. Byla stále se vším srozuměná, se vším spokojená, ze všeho dění se radovala. Svoje děti při každé příležitosti  vychvalovala, což vzbuzovalo závist jiných rodičů a mírnou nevůli ostatních dětí. "Teta Ola svý děti vystřeluje," huhlal opovržlivě Jordán. "Jo Ola, ta se má," vzdychala cestou ze Zbraslavi naše máma, "ta může svoje děti pochválit. To já nemůžu." Teta Jiřinka jen na nás spiklenecky mrkla : "Však ono to nebude tak horké!"

Olinka, Otánek i Tánička vyrůstali  částečně v prostředí vysoce kultivovaném a částečně bez dozoru. O jejich školní prospěch se nikdo nestaral - panoval zde názor, že komunistická škola učí jen nesmyslům -  zejména matematika a fyzika byly hodny pohrdání, a umět je byla tak trochu hanba. Reprezentovaly chladný rozum, který brzdí city a vzlet k vyšším hodnotám. Umět je nebo v nich nalézat zalíbení se neslučovalo s aristokratickým zaměřením a s uměleckým chápáním světa. Mám podezření, že ve škole na Zbraslavi obstály děti, zejména Olinka, tak trochu s ohledem na tetu Olu, která zde byla známou dětskou lékařkou.( Ale je pravda, že měli v příbuzenstvu slavného chemika Votočka a že  v dospělosti se stal Otánek vynikajícím atomovým fyzikem.)
Stalo se, že Olinka byla přijata na gymnázium v Praze, kde shodou okolností učil matematiku strýc Tesař. Zde už nešlo uplatnit onu přednost, že je dcerou věhlasné lékařky, a ukázala se pravda v celé nahotě - že Olinka není příliš chytrá. Alespoň ne na matiku. Nastala poněkud groteskní situace, v jejímž středu se jak v kotli smažila naše máma. Strýc Tesař na ni spustil : "Vyřiď tý Votočkový, ať toho studování nechá. Vždyť tohle není možný. Někoho tak pitomýho jsem neviděl. Jak se vůbec na to gymnázium mohla dostat?" A za pár dnů na to se do mámy zase pustila teta Ola : "Prosimtě, co to máš za švagra? To s ním nemůžeš promluvit? To nedovedeš zařídit, aby dal Olince jedničku?" Ale strýc Tesař byl člověk vášnivě spravedlivý a co z duše nesnášel, to byla protekce. Chabý pokus naší mámy reprodukovat tetinu žádost ho rozpálil:  "Cože - jedničku? Tý nedám z protekce ani čtyřku!" A zase brzy na to teta Ola, celá uražená: "Jak to žes nic nezařídila! Vždyť on ji zase zkoušel! Co je to za člověka? Olinka už je celá nešťastná. Jak můžeš dovolit, aby jí takhle ubližoval!" A bitva pokračovala a naše máma nevěděla kudy kam. Sama taky neměla ráda protekci a podvody, ale Votočkovi byli posvátní, to bylo něco jiného. Já sama jsem se tiše radovala, jak jak se ta modla, stavěná mi před oči coby vzor, povážlivě kymácí.   
Když jsme byly s Olinkou malé a hrály jsme si u nás na verandě, tloukla mého houpacího koně, tvrdila že je doktorka a že mi musí dělat něco, co mě bude bolet, a tak různě mne zlobila a týrala. Šla jsem na ni žalovat našim matkám, které pily kávu, a bylo mi řečeno, že Olinka je host a já že si s ní mám hezky hrát, a nemám zlobit a musím k ní být slušná, jelikož je host. A pak už to bylo pořád jen "podívej se na Olinku, jak je milá, jak se hezky chová, a panečku Olinka, jo ta holt je jiná než ty." Takže jediný výsledek vší té výchovy byl ten, že jsem na Olinku navěky zanevřela. Snad bych ji i měla ráda, kdyby mi nebyla tak nesmyslně dávaná za vzor, kdyby její poklesky nebyly interpretovány jako činy v podstatě správné a vedle nich moje počínání jako vesměs nepřijatelné a hloupé, kdyby mi ji tak nesmyslně nezprotivili.     

Strýc Ota byl svým zjevem i cítěním šlechtic. Ani ne tak v tom šlechetném smyslu jako spíš v tom nadutém. Divila jsem se vždycky, že to mým rodičům nevadí. Spíš to nevnímali a pomíjeli. Byl to pro ně Otoušek, což jim stačilo. Jednou jsem viděla jeho fotky z mládí. Hrozný typ! Unylý výraz, dozadu ulízané vlasy druhořadého filmového milovníka, knírek zvaný "padouch", spadlá víčka vyžilého světáka, pohled zhýralce. Prototyp nadutého hejska, líného floutka, sebestředného seladóna, znuděného světáka, pěstěného zazobance. I jeho oblékání svědčilo o čemsi. Boty z první republiky s barevně odlišenou špičkou, i všecko další oblečení vhodné pro milionářské synky, na rukou prsteny, vše jaksi výstřední a zbohatlické. Snad Ota ani takový nebyl, jak vypadal na těch fotkách a jak se oblékal, ale nechápala jsem, jak se s někým, takto vypadajícím, kdysi mí rodiče mohli stýkat. V dospělosti trochu toho hrozného vzhledu pozbyl. Určitě nebyl zlý, byl jen takový rádoby aristokrat, směšně povznesený nad všednost a neurozenost kolem sebe. Lehce pohrdal obyčejnými lidmi, kteří nenesli příjmení Kinský, Černín, nebo Kolowrat, nebo dokonce pracovali rukama.  Ale moje rodiče měl rád, přestože urození nebyli.  

Jednou, když mi bylo asi čtrnáct, byli jsme s mámou a Votočkovými na procházce po Malé Straně a strýček Ota požádal s dvorným úsměvem naši mámu, zda by mu mne půjčila, že mne trochu zasvětí do života. Ovšemže máma nadšeně souhlasila, a s pocitem že mne svěřuje do nejlepších rukou doufala, že se pod vlivem Otouškovým trošku polepším.  
Strýček mne vzal do vinárny v Nerudovce, máma s tetou Inkou a Olou a zbylými dětmi zatím pokračovaly v procházce. Choval se korektně a dvorně jako správný strýc, džentlmen a kavalír, ale někde vespod jsem tušila cosi dobře utajeného navíc. Sedli jsme si do jednoho z boxů pro dva, a budili jsme lehkou pozornost, hosté vinárny po nás pošilhávali zvědavými pohledy. Tvořili jsme poněkud zvláštní pár - postarší seladon a neopeřené telátko. Strýček si počínal zcela nenuceně, jeho ruce plné prstenů gestikulovaly s vláčnou a unylou elegancí, já jsem usedala s křečovitou opatrností abych o nic nezakopla a nic neshodila se stolu, což se mi pro tu chvíli podařilo. "Dáme si víno," rozhodl strýc se svůdnickým úsměvem. "Ale já alkohol nepiju," špitla jsem polekaně hlasem vzorné školačky. "Se mnou můžeš," ujistil mne strýček. Dali jsme si víno a strýček začal cosi mluvit. Rozhovořil se o dívčí ctnosti, o tom že si dívka musí být vědoma své ceny, že její bezúhonnost je jejím největším pokladem, že čest má dívka jen jednou, že svět je plný nástrah a muži jsou lstiví a proradní... já už nevím, co všechno tenkrát říkal, mne zarážel ten rozpor mezi tou plamennou obhajobou ctnosti a poněkud zvláštními pohledy zpod unyle spadlých víček. Sám před sebou by si nekalou myšlenku určitě nepřiznal, cítil se být jen a jen otcovským, rytířským a ctnostným. Chovala jsem se způsobně a uctivě, s výrazem poslušné žákyně jsem horlivě pokyvovala hlavou, a myslela jsem si svoje. Jak je možné, že máma, tolik dbající na to, s kým se stýkám, mě najednou klidně pustí do vinárny s jakýmsi světákem, který má plná ústa počestnosti a plnou hlavu prazvláštních myšlenek? Strýček byl zajisté neškodný, věděl kam až může a že vlastně nikam nemůže, mně hlavně zarážela ta mámina nedůslednost či slepota.     
Co ovšem stálo za povšimnutí a co bylo vskutku poučné, to mi strýček nechtě předvedl při kávě. Objednanou kávu přinesli v džezvách a strýček, jsa zaujat svým proslovem, nevěnoval nalévání přílišnou pozornost. Tušila jsem katastrofu, ale dřív než jsem na ni stihla upozornit, už k ní došlo. Pěna ucpala hrdlo džezvy a když ji strýček držel dnem vzhůru, káva zůstávala nad touto pěnovou zátkou. Strýček mluvil, držel džezvu obrácenou aniž by na ni pohlédl, až konečně káva v jediném okamžiku vyrazila a vychrstla se na celý stůl. Strýček celé pohromě věnoval asi tak půl ledabylého pohledu, a vůbec žádnou pozornost. Zběžně a znuděně zavadil pohledem o něco, co se ho netýkalo, a pokračoval v načaté větě. Až když šel vrchní okolo, jen tak mimochodem ho přivolal a s gestem aristokrata, mrzutě a s výčitkou v hlase poukázal na to, jaké nepřístojnosti se dějou v jejich vinárně. Vrchní s kyselým výrazem přinesl ubrousek, kterým louži zakryl, a novou kávu. Strýček to vzal na vědomí aniž by hnul brvou, a dál hovořil o ctnosti, šlechtictví ducha, vzdělanosti, ženskosti a Bohu. Veškeré poučování jsem uctivě poslouchala a hned  pouštěla z hlavy, ale příhoda s kávou na mne hluboce zapůsobila. Umět se aspoň trochu chovat neponíženě, to kdybych se naučila! Ve svých telecích letech jsem způsobovala pohromy na každém kroku, co chvíli jsem někde něco shodila, rozlila, upustila, něco hloupého řekla - a ze všech pohrom jsem byla zdrcená, omlouvala jsem se i za to co jsem nezavinila, poníženě a ustrašeně se pokoušela o nápravu škod a při tom jsem znovu zakopávala o židle, rozbíjela další sklenice a vylévala další kávy. Nejvíc jsem se vždycky bála vrchních ve vinárnách, hospodách a restauracích, ti to vycítili a chovali se přezíravě, dávajíce mi najevo, že jsem blb. Umět se tak chovat aristokraticky!     
Když mě strýček odevzdával mámě, loučili jsme se, máma mu děkovala a strýček mě líbal na ústa a laškoval : "Ještě můžu!" Za pár let už prý si to nebude smět dovolit. 
Nemohla jsem se zbavit pocitu, že kdyby kdyby strýc Ota nebyl z bandy, asi by máma ztrnula hrůzou, s kým to sedím ve vinárně. Nad mým společníkem by se oklepala ošklivostí a pronesla by svoje obligátní : "Hnusnej chlap!" To pronášela vždycky s patřičnou zlobou, jakou chovala ke všemu, co se i jen vzdáleně blížilo nějakým milostným náznakům. Veškerá mužská populace, pokud to nebyla bezpohlavní individua nebo kastráti, v ní vzbuzovala pravou katolickou nesnášenlivost - a co teprve ti, kteří by se dvořili nezletilým dívkám. Ale na bandu měla jaksi jiné měřítko.

Po naší návštěvě na Zbraslavi nebo po schůzce bandy u nás obvykle propukl rámus a bědování. Máma začala rozebírat všechny hlouposti, které jsme s Ivanou plácly,  trapnosti a společenské neobratnosti, kterých jsme se dopustily, faux-pasy skutečné i domělé. Všechny jiné děti jsou milé, bystré, vtipné. Jsou-li tázány, pěkně odpovědí a usmějí se. To jen my se kaboníme, neumíme přiměřeně odpovědět, vypadáme hloupě a ona se za nás musí stydět. Snad si myslela, že z nás takto vycepuje osoby společenské, všestranně zdatné a na výši, snad si potřebovala odreagovat nějaké napětí. Jisté je, že z nás vypěstovala osoby zamindrákované a děsící se společnosti. Vědomí podřadnosti, méněcennosti a podivnosti už mě nikdy neopustilo. Neúspěch, coby životní postoj. S ním i vědomí, že pro mne neexistuje slušný mužský protějšek - jen outsider, kdosi stejně vyřazený na okraj, divný, nějak postižený. "Buď mu chybí noha nebo rozum nebo slušnost nebo všecko dohromady," vyjádřila to kdysi Ivana. Myslela na sebe, ale platilo to spíš o mně, ona s Vaškem udělala štěstí.

Když mi byly asi dva nebo tři roky, navštívila nás Olga Odstrčilová a rozhodla se nakreslit můj portrét. Docela dobře si na to pamatuju, udiveně jsem seděla a teta mě ujišťovala, že ještě chvilku a už to bude hotové. Měla jsem na sobě červenou blůzičku s bílými puntíky, a dorůstaly mi vlasy na oholené hlavě, vypadala jsem trošku jako kluk. Teta prý pořád gumovala partii kolem horního rtu, tak nakonec vyšla trochu ukoptěná, ale jinak se portrét podařil a visel potom zarámovaný v malém pokoji. Trochu jsem se jím pyšnila a trochu jsem se styděla za ty nedorostlé vlasy. Kdoví, kam potom obrázek zmizel.  

Krátce po konci války, když jsem začala chodit do školy, jednou máma komusi říkala : "Ona pořád chce vidět děti...děti... tak za ní s Dorličkou zajdu." Ale říkala to tónem nepřesvědčeným, příliš nevěřila v přínos a dobrý výsledek té návštěvy. Mně potom vysvětlila, že půjdem za jednou tetou, která je moc smutná, a kdyby se mi tam nelíbilo, že půjdeme hned domů. Věděla jsem přesně, koho navštívíme, celý tetin příběh jsem znala, dílem z rozhovorů vedených polohlasem, aby je neslyšely děti a dílem z rozhovorů vedených docela nahlas, protože děti stejně nic nechápou.  
Dávno jsem byla zvyklá na to podceňování dětské vnímavosti a hrála jsem tu hru s nimi : ano, jsem malá a hloupá, nic nechápu a ničemu nerozumím. Ale slyšela jsem dobře a rozuměla taky dobře. A co jsem nezaslechla, to jsem si s jakousi intuicí domyslela. Ta  mi odhalovala často i to, co chtěli důrazně zamlčet a co nechtěli přiznat ani sami sobě. Ohledy na moji psychiku brali zbytečně - v té době jsem byla ještě docela bezcitná, cizí neštěstí se mě netýkalo a nemohlo mě ohrozit. Smutná písnička mě rozbrečela, to ano, ale skutečné tragedie mi nevadily.  
A tak jsme s mámou jednoho dne stoupaly po schodišti ošklivého činžáku, a za oknem, které jsme v každém patře míjely, jsme spatřily stinný smutný dvůr, jehož hloubka se s každým dalším patrem zvětšovala a činila ho temnějším a smutnějším. Vystoupaly jsme až ke dveřím podkrovního bytečku, kde nás teta Olga vítala ve dveřích. Usmívala se na nás a snažila se vypadat radostně, ale z celé její bytosti vyzařoval beznadějný smutek. Hovořila ke mně laskavě a vesele, tak jak se sluší hovořit s dítětem, ale při tom jakoby křičela zoufalstvím. Když se přijde ze školy, hned si musíme umýt ruce, a tak teta přede mnou držela oprýskané smaltované umyvadlo, jednou rukou zdravou, a malíčkem ruky zmrzačené. Přes oko měla černou pásku, usmívala se s jakýmsi sebezapřením, ale přesto z nás měla radost. Zvala nás srdečně dál. Snažila se ke mně být i trochu přísná. "Učíš se anglicky? Tak se pilně uč!" Ukázala na dlouhou báseň, která visela zarámovaná na zdi. "Vidíš tu báseň? Tady je to česky, ale napsal ji Angličan. Až se tu báseň naučíš celou anglicky, koupím ti velikou pannu!"  Ve svém vyprahlém obličeji se snažila vyvolat výraz člověka, který se těší. Pokusila se usmát při vidině velikánské panny, která možná bude mít pravé vlasy a spousty oblečků. Teta netušila, že o panny nestojím, že se jaksi stydím si s nimi hrát. Máma na celou věc hleděla skepticky. "To je ale moc smutná báseň. Já nevím, jestli se ji budeš chtít učit." Já jsem pochopila, že tím je celá věc smetena se stolu.   
Líbil se mi tetin pokojík, i když to zřejmě bylo nouzové ubytování. Jelikož byl v podkroví, byly některé stěny sešikmené, a vytvářely přívětivý, útulný prostor. Teta nás hostila, nalila nám čaj a vybalila pohoštění, nakoupené v cukrárně. Na papírovém tácku byly jakési pošramocené kousky dortů, mezi nimi kralovala trochu pomačkaná žlutá koule se zobáčkem a křidýlkama. "To má být kuře," vysvětlovala teta. Cukrové kuře - to znělo lákavě. Dostala jsem ho na talířek a dvakrát jsem do něj kousla - a chuť mě přešla. Jednak jsem všeobecně nejedla, a jednak bývaly cukrářské výrobky těch dob nechutné. Nepřirozeně přeslazené, z umělých tuků, těžké a tuhé. Bylo mi líto tety, která ty dorty nakoupila se snahou udělat nám radost, tak jsem se pokoušela aspoň něco sníst, a máma, když viděla moje trápení, kuře vzala a snědla sama. 
"Tak a teď mi něco nakreslíš," vyzvala mě teta s pokusem o veselý tón hlasu, "my si teď budem s tvojí maminkou trochu povídat." Usadila mne opodál, dala mi papír a tužku. Unikla jsem světu dospělých do světa svých snů a obrázků, kreslila jsem pasoucího se koně a chlapce, který sedí na kamenné zídce a toho koně hlídá. Dodnes ten obrázek vidím, a dodnes mi zní v uších tlumený hovor mámy a tety. Nesnažila jsem se zachycovat slova, ale věděla jsem docela přesně o čem mluví, a že to není pro moje uši. Nemohla jsem však přeslechnout tetin pláč a její zoufalé, beznadějné štkaní : "Kdyby mi aspoň jeden zůstal, kdyby mi aspoň jeden zůstal." Vnímala jsem máminu hroznou lítost, i její obavy o moji psychiku, ale ta nemohla být narušena cizí tragédií, byly to obavy plané a zbytečné. Jak říct dospělým, že na vnímání cizího neštěstí nemají děti mozkovou kapacitu? Jejich útlé dušičky jsou chladné a tvrdé jak křemen, když jde o cizí utrpení. Slyšela jsem hovořit mámu, vnímala jsem její nesmírný soucit a snahu něco útěšného říct, ale potěšit tetu nebylo v jejích silách.    
Potom se teta dívala na obrázek. "Ten je hezký, ten si schovám," řekla vyhasle, a uzavřela se do své třinácté komnaty. 
Snažila se žít dál, ale myslím, že to bylo moje poslední setkání s ní. To, co se stalo potom, zas už nebylo pro moje uši. Přesto jsem to věděla docela přesně. Jakobych znala pocity člověka, který leží na kolejích a slyší přijíždět vlak. "Musí to být strašná smrt," šeptali si, když mysleli, že je neslyším. "Když ležíš - a ono se to blíží..." "Každá smrt je návrat k Bohu," odporovali věřící. "Ale takováhle ne," oponovali jiní.

Čtvrtým ze sourozenců Votočkových byl Ivan. O jeho existenci jsem dlouho neměla tušení. Inku, Otu a všechny kolem nich jsem vídala pravidelně, i na zemřelou Olgu jsem měla podivné smutné vzpomínky - ale že je tu ještě tento jejich tajemný bratr, to jsem se dozvěděla mnohem později. Byla u nás jednou banda a přišel i tento zvláštní strýc. Po celé odpoledne seděl v křesle v rohu pokoje, zasmušile sledoval okolní dění a za celou dobu se téměř neprojevil. Byl celý jaksi šedý, v tváři popelavý, nade vše jaksi povznesený a současně ponořený do hlubin svého nitra. Naše Ivana vyslovila jednou domněnku, že takhle vypadal Sherlock Holmes. Ivan občas promluvil, něco pomalu řekl a nadlouho se zamyslel, než svůj projev dokončil. Slova volil uvážlivě a nikdy nemluvil planě, zbytečně či hloupě.  
Tradovaly se o něm všelijaké historky. Prý se v padesátých letech kdesi na Šumavě pokoušel přejít hranice do Německa, a už ve vnitrozemí ho chytla první hlídka: "Co děláte v hrničním pásmu?" "Hledám houby." "A to na ně máte kufr? Půjdete s námi."
Jak vše dopadlo, byl-li zavřen - nevím, ale jisté je, že pro kádrový škraloup nesehnal slušné zaměstnání. Nějaký čas dělal jeřábníka, vyhovovala mu samota. Znal jazyky, tak se časem zkusil ucházet o práci v Orientálním ústavu, kde by byl určitě na svém místě, a kam se mu Béďa Havlíková, která tam byla zaměstnaná, vší mocí snažila pomoct. Marně. Prý do něj byla zamilovaná - vzpomínám si, že o něm tenkrát neustále mluvila a znova a znova líčila jeho přijímací pohovor. Později šel pracovat jako topič do kotelny. Inka se děsila : takové hrozné prostředí, jak on tam chudák obstojí, jak tam vydrží s těma lidma? Po čase se ptala máma Inky, jak to Ivan v té kotelně snáší. "No vždyť jsem to říkala," bědovala Inka. "Už tam má s těma lidma spory. Pohádali se o anglickou viktoriánskou syntaxi!" (Kotelny byly, jak se ukázalo, útočištěm neprokádrovaných intelektuálů, kteří rezignovali na kariéru a chtěli žít v klidu. Práce tu nebyla těžká, někde snad se topilo koksem a ten se musel přikládat, ale jinde se topilo plynem a tam obsluhovat kotel bylo nenáročné, intelektuálové si to většinou libovali, řešili tam filozofické problémy, četli, debatovali, psali samizdaty, občas obsloužili kotel, měli tam klid a spoustu času, neměli starosti s kariérou a postupem, nikdo je nebuzeroval.)  
Ivan miloval hudbu, podle mamči uměl dřív zpívat než mluvit. Později dlouho šetřil na nejdražší exklusivní gramofon, ale když ho měl, pro jakousi banální překážku, snad že nebyla ve zdi na patřičném místě elektrická zástrčka, nebo něco na ten způsob, nemohl tento  gramofon užívat.  
V dobách, kdy byl Jordán malý kluk a já jsem mu chodila dávat lekce v kreslení, vyzval mě jednou rozverně: "Pojď, něco ti předvedu!" Vedl mne spletí jejich nesčíslných pokojů někam do druhého křídla bytu, na jehož konci se vyskytl malý překvapivý pokojík. Udivující byl svým zbarvením - vše bylo laděno do šeda. Stěny do tmavošeda, peřiny o něco světlejší, hroutící se knihy v rozklížené knihovně, podepřené jinými knihami tak, aby se nezřítily docela, pozbyly barev a nesly se v šedých tónech, parkety skoro do černa, celý pokoj vykazoval stupnici nejrůznějších šedí. Na okně téměř neprůhledném visela tmavě šedá záclona. Na všem ležel prach, jakoby prachem ztěžkl i vzduch. A v jednom koutě, ztráceje se v oblacích šedého kouře z cigaret, seděl strýc Ivan, jak jinak než rovněž celý šedý, od prořídlých vlasů přes popelavou pleť až po oblečení. "Vidíš, to je můj človíček!" zajásal Jordánek a skočil na něj. "Takhle si s ním hraju : on si nechá všechno líbit, můžeš ho tahat za uši, dloubat do očí..." "Nojo, Jordánku, to stačí," setřásl ho strýček mrzutě, "vypadni a přijď zas někdy během roku. Inko, zavolejte si ho!" (Sourozenci Votočkovi si vykali.) Stála jsem nad tou scénkou v němém úžasu. Strýček se s námi nehodlal bavit a tak mě Jordán chytil za ruku a vlekl pryč zase za jinými zajímavostmi. "On to tak nemyslí, on vypadá zachmuřenej, ale ve skutečnosti je rád, když ho přijdu rozveselit," vysvětloval. 
Strýc Ivan seděl většinou  v křesle, četl anglické autory v originále, občas si zašel do nedalekého automatu Koruna na polívku nebo na párek, a jinak neustále kouřil. 
Když potom žili Jordán s Ivanem sami dva, ještě přežíval salon silou vůle, zaprášený, rozklížený, s postupně odcházejícím starým porcelánem. Nevěnoval mu pozornost ani Jordán ani strýc. Jordán si posteskl, kterak je těžko chtít od strýce rozumnou činnost, jak  obtížně zvládá prostý život. Chce-li si na příklad koupit hřeben, mluví o tom celé týdny dopředu a učiní z té akce neřešitelný problém. Když si naplánuje, že si bude stříhat nehty, Jordán musí  odříct všechny návštěvy, aby měl strýček klid, mohl se soustředit a mohl se úspěšně zhostit náročného úkolu. 
Později, když žil Jordán s Evou, která se k němu přistěhovala, strýc Ivan ji ignoroval a nebral ji na vědomí, přestože Eva se nabízela, že se o strýce postará, že mu bude prát a vařit. Prý byl rozhořčen, že nejsou s Jordánem oddáni a žijí ve hříchu.
Strýc Ivan přežil jen o pár měsíců našeho tátu. Při své neuvěřitelné životosprávě a snad osmdesáti cigaretách denně se dožil vysokého věku. Až po mnoha letech jsem se dozvěděla, že nás, Nešporovy děti, měl rád - což byla pro nás čest, měl rád málokoho. Škoda, že jsem to nevěděla, dokud žil.

Jinou členkou bandy byla teta Jiřinka Michlová - Dostálová, mámina přítelkyně z medicíny. Veselá, laskavě ironická, k nám dětem vstřícná, uznávala nás, neměla tu potřebu nás cepovat jako teta Inka, ani před námi vychvalovat svou dceru, jako to se svými dětmi dělávala teta Ola. Měla jedinou dceru Alexandru ke které měla zdravý vztah, před ostatními dětmi ji s laskavým humorem hubovala, čímž získala naše sympatie a my s Ivanou jsme s Alexandrou bez problémů kamarádily. Strýc Jura, její muž, byl prý homosexuál, to jsem se dozvěděla až po letech. Tenkrát byla homosexualita trestná, neměl lehký osud. Teta Jiřinka byla podle jiných proto zatrpklá - já bych neřekla, já ji pamatuju smířenou, odevzdanou a jaksi smutně veselou. S mámou chodívaly na procházky po Vyhlídkové cestě, naše máma s Péťou, teta Jiřinka s Kimem. Na podzim na naší zahradě spolu hrabávaly listí a teta proslula jako zastánce plchů.  
Jednou, po procházce se psy a hrabání listí, šly pak k nám domů na kafe. Sedělo se v pohodě v kuchyni, teta říkala že nemá co číst a ptala se našeho táty, jestli nemá na půjčení nějakou hezkou knížku. Táta měl knih nepřšeberné spousty, a tak se ptal, o čem by ta kniha měla být? Teta Jiřinka se zasnila a pak pronesla toužebně: "Víte, já bych chtěla konečně jednou číst o tom, jak se lidi měli dobře!" "Jak se lidi měli dobře?" Táta se zamyslel. "Ale taková kniha není," řekl nakonec smutně.  

Na svá studia máma ráda vzpomínala, krom jiného i na to, kolik legrace zažily s Jiřinou. Jak se třeba Jiřina strašně bála jedné jejich kolegyně, jmenovala se Ly Putrlíková. "Ona mě chce zabít," děsila se Jiřina, a pak se tomu s mámou chechtaly. Jednou byly coby studentky na praxi v porodnici, v noci čekaly na porod, ale stále se nic nedělo, tak Jiřina řekla, že si půjde lehnout. Když odcházela, rozhodla se i Ly, že půjde spát, a odcházela za Jiřinou. Šly pustými, spoře osvětlenými chodbami na ubytovnu, a za nějaký čas přišla na pokoj, který sdílela s Jiřinou, i Dora, naše máma. "Ty vole, " spílala jí Jiřina, " tys mě s ní nechala samotnou, ona mě chce zabít,  já jsem tu umírala hrůzou..." a máma na to jen prohodila: "Notak proč jsi ji ty nezabila dřív?" 
Jednou při rigorózu dostaly Dora a Jiřina preparáty, které měly určit pod mikroskopem. Koukly po sobě, Dora kývala hlavou, že ví, Jiřina jen zoufale krčila rameny a vrtěla hlavou. "Dora jí nenápadně podsunula svoje : "Tady máš ledvinu, tohle je jícen a tadyto mozek..." ale už přicházel profesor a Jiřina Doře svoje podstrčit nestihla. Takže u zkoušky Jiřina excelovala a Dora byla vyhozena. Bylo to jediné rigorosum, kdy máma nedostala jedničku. Obě hleděly na příhodu se smíchem, jak dobré přítelkyně. 
Jednou pan profesor, aby nepolekal pacienta, řekl latinsky "Heima est." "Jaká hajma?" divila se  Dora potom. "Ty nevíš co je hajma? To já už od dětství v jihočeské vesnici vím, že je to krev." "Já vím, říkali jste: máme husí hajmu k večeři."
Jindy byla Jiřinka zkoušená z embryologie a nějak toho mnoho nevěděla. "Jiřinko ze Lhoty," řekl jí examinátor s úsměvem - "voni myslej, že děti nosí čáp, žejo?"
Když dostudovaly a měly promoci, říkaly prý si Dora s Jiřinou: teďka bysme teprv mohly začít řádně studovat medicinu, teďka už máme trošku průpravu.

Alexandru pomáhala Jiřině vychovávat její sestra, teta Lidka, profesorka v penzi. Lidka byla svobodná, na rozdíl od Jiřinky přísná, až trochu příliš perfektní. Dbala zejména na to, aby Alexandra byla zdravě a hojně krmena. Vzpomínám si jak jednou u nás na návštěvě, když byla Alexička batole, seděly na verandě a teta Lidka ji krmila piškoty, máčenými v mléce - v domnění, že je Alexandra slabé a hubené dítě, které je nutno neustále cpát. Ta poslušně otvírala pusinku, bez protestů, neb ty by tetina přísnost neuznala, a teta do ní ládovala jeden piškot za druhým, na způsob krmení husy šiškami. Když už nebohý dětský organizmus nemohl dál, Alexandra se jaksi způsobně a beze slov poblinkala. 

Když byla Alexandra větší, byla u nich jednou na návštěvě naše Ivana, hrály si pěkně v pokoji a teta Lidka jim předložila mísu koláčků. Ivana se do nich s rozkoší pustila, Alexandra snad taky, ale Ivana vnímala spíš ty koláčky než to, zda Alexandra jí. Měla pocit, že se cpou obě. Když teta Lidka přišla odnést mísu, s uspokojením konstatovala, že je prázdná, a s přísností učitelky se optala :"Alexandro, kolik jsi snědla koláčků?" "Dva, teti!" ujistila ji Alexandra horlivě a snaživě, sama se sebou spokojená, že jedla tak dobře. 

Teta Jiřinka mívala psa Daisy, fenu erdelteriéra, a když jí k její žalosti umřela, pořídila si Kima, krásného irského teriéra, ušlechtilého, vznešeného a choulostivého. Teta Lidka, ač jinak přísná a hygieny dbalá, si Kima tak oblíbila, že s ní směl spát v posteli. Tento pes byl tak přešlechtěn, že nejed. Obyčejní psi nežerou - (většinou tedy žerou), ne tak Kim, Kim nejed. Teta Lidka sháněla jatýrka, ledvinky, v těch dobách to byly nedostupné lahůdky. Kim snědl pár jednotlivých soust, jen když mu je podali - na misce si jich nevšímal. Byl hubený až vychrtlý a teta Jřinka i teta Lidka byly celé ustarané. Naše máma žhavila linky, volala našemu dvornímu veterináři, doktoru Svátkovi. Dobrosrdečný Svátek doporučoval různé léky pro chuť k jídlu a teta Jiřinka sháněla jen ty nejlepší a poslední z novinek. ("Potřebuju napsat  jednomu pacientovi něco zvlášť účinného pro chuť k jídlu," říkal jednou mámě náš táta. "Nevíte o něčem novém? Co dávají toho času Kimovi?") 
Kim byl sice hubený, ale jinak krásný. Jeho tvary byly dokonalé, křivka jeho hlavy a hřbetu byla ušlechtilá a ladná. Ráda jsem ho kreslila, když pobíhal u nás po zahradě. Jednou se stalo, že si ho vyčíhala naše kočka. Psů se velmi bála, ale neomylným instinktem vycítila, že tohoto psa si snadno podřídí. V nestřeženém okamžiku na něj skočila, zaťala mu drápy do hřbetu, jezdila na něm a zle ho trestala. Kim úpěl, běhal dokola, naříkal a bědoval, nevěděl si rady. Nakonec se nám podařilo ho osvobodit a kočku zahnat. Od té doby se jí děsil. Když jsme ji z legrace přinesli do jeho blízkosti, samozřejmě pevně drženou a zabezpečenou, roztřásl se Kim hrůzou a utíkal hledat útočiště u tety Jiřinky. Ta se zlobila : "Odneste tu kočku okamžitě!" a nestrpěla, aby jejího miláčka někdo strašil a zesměšňoval.
Kim a náš Péťa byli kamarádi. Naše máma s tetou Jiřinkou nebo Ivana s Alexandrou často chodívaly spolu a se psy na Vyhlídkovou cestu, psi se radovali, stačilo před Péťou říct "Kim!" a už radostně vyskočil v předtuše dlouhé procházky.
Když tak jednou spolu šly, prohodila Ivana "Hele, ten pes má ňákej průjem!" "Jó?" řekla Alexandra bez zájmu, "asi něco sežral, co neměl." Šly dál a Ivana znova prohodila : "Hele,  už zase ..." "To nic nebude, to psi mívaj každou chvíli," mávla rukou Alexandra. "Ale ne Péťa, Kim," upřesnila Ivana. Tehdy Alexandra vyletěla leknutím : "Cože? Kim? Proč jsi to hned neřekla? No to je hrůza! A kde? A jak?" Ivana se smála, najednou byl psí průjem tragédie.

Když byla Alexandra malá, litovala ji naše babička : "To dítě nemá žádný dětství." Teta Lidka ji cepovala co do množství jídla i co do vzorného chování. Nicméně vyrostla z Alexandry dívka houževnatá, cílevědomá, nebojácná, plná energie a dobře si vědomá toho, jak vzít život do ruky. Vystudovala medicínu, měla dvě děti, později za dramatických okolností emigrovala. 
V mládí bývala obklopena nápadníky, uměla to s nimi, chovala se hrdě a nenuceně jak královna a oni jí šťastně zobali z ruky. Uměla být veselá, přátelská a "pšilozená". Zatímco nad námi s Ivanou visela hrozba staropanenství, byla Alexandra obletovaná, aniž by o kohokoliv usilovala. Když končila medicínu, měla uvést do jakéhosi dotazníku manžela nebo snoubence - kdyby byla vdaná v Praze nebo tu měla snoubence, měla naději získat v Praze místo. Byla právě na návštěvě u Smetáčků, a tak se ptala kluků, jestli může jednoho z nich uvést. "Jó," jásali. "Napiš : snoubenec - bratři Smetáčkové!"
Za Alexandrou chodil i kluk, který se tetě Jiřince i tetě Lidce jevil podezřelý a příliš ho neschvalovaly, dokonce měly obavy, že je chuligán. Alexandra si z výtek nic nedělala, rozhodně nemínila dbát názorů tety a mámy a stýkala se s kým chtěla. Hoch ji navštěvoval dál, i když občas byl netradičně oblečen a jednou dokonce přišel se starodávnou odřenou taškou, která tenkrát přišla mezi výstřední mládeží do módy. Byly to t.zv. farářské tašky, široké kožené vaky s dlouhým kovovým uzávěrem a masívním uchem, teta Mima měla taky dvě, ještě po dědečkovi ajznpoňákovi, a vozívala je do Čermné, tenkrát ještě nebyly v módě a tak to byla hanba a dcery jí je velmi vyčítaly. Na starých karikaturách v Humoristických listech byly s takovými taškami vypodobněny porodní báby. A právě v době, když už i nejzatvrzelejší staromilci pochopili, že jsou tyto tašky nemožné, a když jich mnoho bylo vyhozeno, nastal zlom a staly se posledním výkřikem módy mezi zlatou mládeží. Hledaly se na půdách a kdo ji měl, ať jakkoliv omšelou, byl šťasten a byla mu záviděna. Teta Lidka to ovšem netušila, a říkala pak Alexandře smířlivě : "On tedy se mi nejdřív nelíbil, ale on asi nebude tak zlej, když chudák nosí takovouhle strašnou tašku."  

Strýc Jura Dostál byl veselý člověk a miloval hudbu. Pracoval v Lidových novinách jako hudební kritik. O jeho smutném údělu jsem se dozvěděla až po letech, kdy se smělo mluvit o homosexualitě jako normálním jevu a ne o ní šuškat jak o zavrženíhodném zločinu. Nevím, s jakým nadšením se oženil, ale s tetou Jiřinkou se měli velmi rádi a byli šťastni, že mají Alexandru. Ale stalo se, že byl přistižen v jakési podezřelé kavárně a byl pak vyhozen ze zaměstnání, musel jít "k lopatě". Bylo to v době bolševické akce "70 tisíc úředníků do výroby", takže se jeho odchod zdůvodňoval touto čistkou. Jura odešel mezi dělnickou třídu a dělníci si ho naštěstí hned oblíbili, měl přátelskou povahu, byl veselý a srdečný. Pracoval kdesi u zedníků, dělal obklady, náš táta říkal, že teď aspoň bude moct Jiřině vykachlíkovat koupelnu i kuchyň - kachlíky na zdi, to byl tenkrát nedostupný přepych, to neměl každý. Jednou museli kdesi v mrazu cosi zdít, všem zedníkům rozpraskaly do krve ruce, láteřili, až Jura do toho zapěl "... krev česká tekla proude-em..." a všichni se nakonec rozesmáli a zpívali s ním.   
Vyprávěl se tenkrát vtip : Jak se mluví na stavbě? Pane kolego, prosímvás, buďte tak laskav a podejte mi tu cihlu! A jak se mluví  v kanceláři : Ty vole, jaký I se píše úterý? Ty vole a nač to chceš vědět? Ty vole, mám napsat že v úterý bude ňáká schůze. Ty vole, tak napiš ve středu a máš to!
Strýc Jura zemřel mladý, prý na následky tělesné dřiny. Když dostal infarkt, vezla ho teta Jiřinka do nemocnice, on ji utěšoval, ani v předtuše smrti nepřestával šířit klid, laskavost a smíření.

Při zádušní mši vletěl do kostela ptáček, vznesl se až ke klenbě, a radostně cvrlikal. Všichni se po něm ohlédli. Před kostelem jsem toužila tetě Jiřince říct něco hezkého. "Ten ptáček..." ale nic víc mě nenapadlo. Olinka to věděla hned. Mile se k tetě Jiřince přitočila a líbezným hláskem s trochou smutku jí polichotila : "Teto Jiřinko, mně se strašně líbila ta básnička, kterou složila Alexička o tom vlčím máku!" To bylo přesně to, co se mělo říct. Teta Jiřinka se vděčně usmála : "Ty seš moje hodná holčička, dej mi pusinku!" Přitrouble jsem přihlížela, jak hezky a mile vyslovila Olinka vše, co se mělo tetě říct: že jsme s ní a že ji máme rádi.
Tu básničku složila Alexandra před krátkým časem a v bandě byla předmětem obdivu. Opěvovala krásu vlčího máku a končila slovy "... avšak proč jsi vlčí? Vlčí mák však mlčí."

Strýc Jura mě jednou doučoval hudební výchovu.(Pracoval v redakci Lidových novin jako hudební kritik.) Mně hudba děsila, mořila a  zoufale jsem ji nechápala, což zas nemohl pochopit strýček. Vždyť je krásná! Ale snažil se mi vštípit znalosti i zájem s veselostí, bez mentorování a bez  povýšenosti. S radostí mi přezpíval různé stupnice a vysvětloval, proč v některých musí být křížky. Nechápala jsem to. Stupnice přeci musí zůstat stupnicí, ať už začne kterým tónem chce. Proč má mít najednou některá křížky? Změní se snad výška jednotlivých schodů, vstoupíme-li na schodiště zprostředka? Jura mi trpělivě a neúspěšně vysvětloval stupnice a při tom se mi snažil i něco vštípit o krásách hudby a o radosti, kterou nám vnáší do života. Mně vnášela do života jen žalost a dvakrát týdně muka - to když jsme měli ve škole hudební výchovu a z pytlíku se losovalo, kdo půjde k tabuli. Ten strach, že budu vylosovaná! Měli jsme umět zpívat podle not - to bylo pro mne něco zcela nepředstavitelného. Sice jsme měli doma pianino a já jsem si to mohla cvičit - ale ani po úporné námaze jsem se nikdy  nenaučila spojit si napsanou notu s tónem. Pan profesor si zjevně liboval v té atmosféře hrůzy, když se losovalo. Bylo ticho, nikdo ani nedutal, všichni ztuhli. Bylo mi strachem na zvracení, srdce mi bušilo a celá jsem se třásla, na štěstí mě nikdy nevylosovali - až jednou, a tehdy hanba a ponížení volaly do nebe. Snad budu mít na vysvědčení pětku. Tehdy se strýc Jura pokoušel zlomit  můj odpor k té oblasti, podle lidí tak krásné, poctivě a snaživě mi vtloukal taje hudby do hlavy, a činil to vesele, s radostí, zábavně. Snažil se mi vysvětlit, že hudba tu není proto, aby nás soužila a děsila, hudba že je na světě pro radost. 
"Tak co, naučil tě Jura něco?" ptala se po lekci teta Jiřinka. "Jestli teď nedostaneš jedničku, bude Jura klečet!"

Po Jurově smrti si máma smutně a s trpkostí stěžovala před paní Rakovou na komunisty, že zemřel na infarkt, protože musel do výroby. A měl ženu a malou holčičku! Paní Raková byla ochotna hájit současný režim za všech okolností. "Ale však ony se bez něj uživěj!"
Uživily se. Teta Jiřinka byla doktorka, (na medicíně se s mámou seznámily). Snad bídu neměla. Po letech, když jsem měla malou Lucinku a byla jsem s ní na rentgenu kyčlí na poliklinice ve Vysočanech, šly jsme navštívit tetu Jiřinku, která tam na plicním oddělení pracovala. Byla strašně milá, veselá. "Tak to je Lucinka!" Sundala si bílý plášť, aby si ji mohla pochovat. "Ona se už tuberkulóza skoro nevyskytuje, ale přecijen, pro jistotu, já si umeju ruce," a s radostí si ji chovala. Potom s trochou smutku konstatovala : "Ona u mně nechce bejt, proč taky, nebude se zajímat o ňákou starou bábu, hele, vezmi si ji zas. Neplač, koukej máma!"

Alexandra úspěšně vystudovala medicínu, dělala zubařku. Nejdřív se provdala za kamaráda Petra Piťhy, Zdeňka Přikryla, pak se s ním v dobrém rozvedla a provdala se za kolegu Jursu, který se tetě Jiřince nelíbil, Zdeňka měla radši. "Ten Jursa jí nemůže hovět, já to vím," stýskala si teta. Ale zůstali spolu, emigrovali do Západního Německa, mají dvě děti. Alexandra jela s dětmi do Jugoslávie a při koupání v moři se nechali unést z pláže rychlým motorovým člunem, jen v plavkách a v koupacím plášti. Jursa už byl v Německu, ten únos zařídil a zaplatil.   
Teta Jiřinka nesla osamělost statečně, nikdy nenaříkala. Snad potom směla Alexandru navštívit. Scházívala se s mojí mámou a tetou Inkou, tvořily trojici věrných přítelkyň, dokud je smrt nerozdělila.

Jedním z členů bandy byl i Karel Teige, říkali mu Stín. Byl jedním ze zakladatelů Devětsilu, vyznával poetizmus, surrealizmus, konstruktivizmus. Také byl prý trockistický utopista. Roku 1951 spáchal sebevraždu. 
Doktorka Mašková, které v bandě říkali Milas, měla nemanželskou dceru Karolínu, a jen málo lidí vědělo, že jejím otcem je Teige. Za kmotru  byla Karolínce teta Inka. (Jak zvládla fakt, že je Karolínka nemanželská? Nevím.) Doktorka Mašková žila na Spořilově a byla dětská lékařka, bydlela na rohu Roztylského náměstí a Severozápadní ulice. Bláža Bednářová říkala, že k ní chodila s dcerou Járynou. Karolína Mašková emigrovala do Západního Německa a vedla prý tam poněkud svobodný život, říkalo se, že dělá prostitutku. Zemřela tragicky, byla zavražděna - ubodána. Stalo se to někdy kolem roku 1967, náš socialistický tisk si smlsnul na osudu emigrantky. Před tetou Inkou to chtěli zatajit - ale doktorka Mašková jí napsala vyčítavý dopis : "...když si vzpomenu, jak jsi moji holčičku držela v kostele na rukou..." a z toho, co se stalo, ji obvinila. Nešťastná teta Inka ale byla v tomto případě zcela nevinná.
Jiným členem bandy byl Jirka Dienstbier, tomu říkali Bolšán. Jeho syn byl chartista a později známý politik, jeho vnuk kandidoval na prezidenta.

Jednou z máminých přítelkyň byla i paní Mikulíčková. Nepatřila k bandě, ale s mámou se občas scházely. Miloučká, kulatá, rozesmátá, přesně jak to její jméno. Byla farmaceutka, občas nám sháněla nedostupné léky. Měla dvě dcerky asi ve věku jako my s Ivanou. Vzpomínám si na návštěvu loutkového divadla, kam jsme jednou společně šly - paní Mikulíčková se starší dcerou Jarmilou a máma se mnou. O čem bylo divadlo, to už nevím, ale za to si dobře pamatuju, jak s námi maminky pak zašly do Družstevní práce na Národní třídě. Prodávali tu pouze umělecké zboží, krom jiného kopie lidových hraček, a maminky se uvolily koupit nám každé jednoho koníka na kolečkách. "Chcete ho zabalit?" ptala se prodavačka. Vidina balíčku, zavázaného stužkou na mašličku, jak jsem je znala z obrázkových knížek, mi jednoznačně velela: zabalit. Divila jsem se, proč Jarmilka taky netouží po balíčku s mašlí. Na mostě Legií jsem to pochopila : Jarmilka jela se svým koníkem po zábradlí a ukazovala mu Vltavu. To bylo ovšem zábavnější než nějaký balíček. "Vybal mi toho koníčka," škemrala jsem u mámy, ale jí se do toho jaksi za chůze nechtělo. Zdůvodnila to tím, že by mi kůň zaručeně spadl do vody a my bychom pro něj musely skočit a on by nám stejně uplaval. To byl vážný důvod, a já mám dodnes představu vzdutých vln a nás čtyř, kterak zachraňujeme plovoucího koně. Jiná vzpomínka je na výlet autem, které Mikulíčkovi vlastnili. Jeli jsme za Prahu, chodili jsme po lese. Projížděli jsme vesnici Černý Vůl a náš táta potom říkal, že se tam vskutku našly pravěké sošky černého vola. To už jsme byly s Jarmilou starší a jely s námi taky naše mladší sestřičky, naše Ivanka a Mikulíčkovic Andulka. "A táto," poťouchle cestou  Andulka vtipkovala, "kdybys neměl plyn, tak já prdnu, abys moh přidat!" "Heleď, Andulo," zlobil se naoko pan Mikulíček, "Dorlička a Ivanka jsou slušný děvčata a ty je nebudeš kazit, rozumíš!"  Ale my s Ivankou jsme byly okouzleny.  
Potom se stalo, že Andulka dostala dětskou obrnu. To byl tenkrát postrach rodičů, byla to nakažlivá choroba, při které dítě ochrnulo, někdy i zemřelo, a pokud ne, obvykle zůstaly následky po celý život. Naše máma tu zprávu dle svého zvyku prožívala tragicky, skoro se zdálo, že v zoufalství nalézá podivnou rozkoš. Ne tak paní Mikulíčková. Ta situaci řešila se svojí neochvějně optimistickou náturou. Žádnou tragédii si nepřipustila a s velikou energií se jala bojovat. Když jí Andulku vrátili z nemocnice s tím, že jedna noha zůstane víceméně ochrnutá, přestala chodit do práce a s vervou se pustila do zlepšení toho, co se jevilo jako beznadějné. Denně s Andulou několik hodin cvičila, při tom hubovala že musí přemáhat její nechuť a odpor, koneckonců ani pro ni to nebyla zábava, ale nepolevila a vytrvala. Při tom se stále pídila po všem, co slibovalo nějakou naději, a hledala ve dvou liniích. V té vědecké sháněla nové zprávy o lécích, nových léčebných postupech, a hlavně navštěvovala s Andulou věhlasné kapacity v tomto oboru, aby ji znovu a znovu dávala vyšetřit. Vždycky se dozvěděla totéž: nerv je nenávratně poškozen a noha nikdy zdravá nebude. A druhá linie spočívala v tom, že s Andulou objížděla poutní místa, zázračné studánky a léčitele, o kterých se neustále nově dozvídala, protože rozhodila mnohé sítě a stále se k ní dostávaly nové informace o nových léčivých místech a zázračných uzdraveních. Andulu už to nebavilo a reptala, přesto byla vždy nakonec k nějaké nově objevené lékařské kapacitě nebo zázračné studánce dovezena. A krom toho se všechny děti, které paní Mikulíčková znala, musely za Andulu modlit. Uplácela je čokoládou, a tenkrát to nebylo jen tak něco. Čokoláda byla na lístky a bylo jí málo,  volně ji měli jen v Darexu na Václavském náměstí, ale tam se mohlo nakupovat jen za zlato. Jen ten, kdo přinesl zlato - lhostejno zda šperk, zlatý zub nebo nějaký zlomek, mohl si úměrně dle váhy a ryzosti nakoupit nedostatkové zboží - kvalitní látky, kávu, mandle, a taky tu čokoládu. Ta měla navíc na obalu pohádku - pokaždé jinou. Paní Mikulíčková při každé návštěvě podarovala mne a Ivanu pohádkovou čokoládou a učinila pokus o přísný výraz: "Tak co holky, modlíte se?" Rozpačitě jsme se přiznávaly, že nejdřív jo, ale teďka už tolik ne. Žertem nám hrozila : "Já vím že ne, vy potvory, tak tady máte čokoládu a odteďka už se budete modlit pořádně!" S rozkoší jsme si pochutnaly na čokoládě, a ten večer jsem se vskutku za Andulu velmi svědomitě modlila, a snad i několik večerů po té. 
Modlení, vědecké kapacity ani zázračná poutní místa - nic z toho nepomohlo. Noha zůstala částečně ochrnutá, Andula chodila s berličkou. Co ale pomohlo, to byla veselá a optimistická povaha Andučiny matky. Paní Mikulíčková přenesla svou nezdolně veselou náturu na ni, takže si Andula svůj handicap nijak moc nebrala, i s berlí byla docela šťastná, žádné potíže v životě neměla, určitě netrpěla mindrákama. Kluci se o ni ucházeli v hojném počtu a že tu je nějaká berle, toho si ve všeobecném veselí nikdo ani nevšiml, nejmíň Andula.  

1958
Se spolužáky chodíme kreslit pražskou periferii a večer couráme po vinárnách a putykách Starého města. Vedem nekonečné debaty o životě a dospíváme k názoru, že jednou vytvoříme veliké umění. Odsoudili jsme vše měšťácké a klasické, k smíchu je nám Jan Neruda, který tvoří rýmy "chlebíček - tatíček" a vůbec píše jen hloupé rýmovačky. Nenapadlo nás, že jednou budem i my patřit minulosti jako ten Neruda. S tím rozdílem, že po nás nezůstane ani ten "chlebíček - tatíček". Být mladý a žít silně v přítomnosti je hodnota více než pomíjivá. Ale stavěli jsme na ní všechny své jistoty a cítili jsme se velmi na výši.
Naši profesoři ze školy jsou jen odrazovými můstky a překonat je je pro nás samozřejmostí. To co oni snad dnes tvoří, to je jen počátek toho velikého, co završíme my. Popíjeli jsme bílé víno a vše nám bylo náhle srozumitelné, pochopitelné a nejvýš jasné. Myšlenky se hrnuly v takovém množství, že jsme je nestíhali vyslovit - či spíše vykřičet nad pobryndaným stolem na stejně ovíněné kamarády. Bylo to všechno krásné, ale v hloubi duše jsem cítila, že tohle všechno není ten pravý život, umění že u politých stolů nevzniká a ostatně jsem tuhle četla něco od Nerudy, co tak docela hloupé nebylo.

1959 Malovací zájezdy.
V sobotu jsme přišli do práce s rancema, velkýma deskama a v cestovním. Taky s klobouky a slunečníkem. Pracovalo se jen dopoledne, zašli jsme  na oběd do závodky, a pak už jsme  vyjeli některou tramvají na konečnou a vyšli na výpadovku na stop. Sraz byl v některém městě, o němž jsme usoudili, že tam bude dost námětů k malování, třeba v Kutné Hoře, v Písku, Kouřimi, tam kde se daly očekávat historické památky. Stáli jsme u silnice a mávali na auta, moc jich tenkrát nejezdilo, ale řidiči víc brali. Odjížděli jsme po jednom či po dvou, kolik se nás kam vešlo. Když zastavil náklaďák, naložil nás na korbu všechny. Cestou jsme se potkávali, míjeli, na chvíli se sešli, pak zas rozdělili, obvykle žádné auto nejelo až do cíle naší cesty, ujeli jsme kus a stopovali jsme dál. Stopařema byly silnice lemované, všichni jsme si se všema tykali, panovalo všeobecné veselí. Dálnice ještě nestály a obchvaty měst také ne - koho vyklopili v některém z měst na trase, musel je projít celé pěšky a postavit se zas u příslušné výpadovky na jeho druhém konci. Panoval nepsaný zákon, že se stopaři nepředbíhají, když už někde některý stál, musel se ten další postavit kus za něj. Taky existovalo cosi jako stopařská čest, k čemuž jsme se hrdě hlásili - kdo nám zastavil, s tím jsme jeli, i kdyby to byl vůz s hnojem, a také když se řidiči přihodil nějaký malér nebo nepředvídaná překážka, byl tu stopař od toho, aby mu pomohl, i kdyby si tím třeba zkazil výlet. Což se nám občas stalo, některý řidič píchnul, jednomu klukovi se porouchala motorka a musel ji dopravit do vlaku - a tehdy jsme bývali i ku prospěchu, někdy dokonce se stalo, že kdyby nebyli motoristi vezli stopaře, těžko by si sami poradili. 
Konečně jsme se sešli v kýženém městě. Sraz býval na náměstí, ti kdo přijeli dřív, už si kreslili morový sloup, konečně dojeli i ti poslední. Šli jsme si zajistit nocleh v turistické noclehárně, to tenkrát nebyl problém, bývaly v každém městě a spalo se tam skoro zadarmo. Byly tam palandy s tvrdými slamníky, deky vojenské, zdobené meandrem, nepovlečené, umyvárna velmi skromná. Uložili jsme si tu svoje rance, vzali jsme si skicáky a barvy, taky občas foťák, a vydali se na prohlídku města. Co je tu k vidění? Ocenili jsme hezký kostel, sem tam historický dům nebo pěkné sousoší, někdo objevil romantické zákoutí u řeky, odkud byl pěkně vidět zámek. Rozprchli jsme se po městě a snažili se zachytit co nejvíc jeho architektonických památek, hezkých uliček, soch a různých zákoutí. Potkávali jsme se a vyměňovali si zkušenosti, co je kde ještě pěkného, co stojí za zachycení. Desky se plnily kresbami, s nadšením jsme vyhledávali další pamětihodnosti a nové pohledy na ně. Nejraději jsme kreslili tuší a dřívkem nebo rákosem, ale taky jsme dělali akvarely nebo tempery. Místní obyvatelé na nás hleděli vesměs s nedůvěrou, ale taky někdy chtěli koupit obrázek nebo nám přinesli buchty. Za Veronikou přiběhl jednou malý kluk s králíkem v náručí a škemral : "Pani, namalujte mi toho králíčka!" Obvyklým vtipem laškujících pánů byl dotaz : "A slečnó, kdybych se tam postavil, to byste mě taky nakreslila?" Když už se šeřilo, odebrali jsme se do něktré z místních hospod, dali si tam párek nebo utopence, někdy pivo, ale příliš jsme alkoholu neholdovali, uměli jsme se bavit i bez něj. Zpívali jsme, v oblibě byly staré pololidové odrhovačky, třeba o panně Lízi, o cvočkáři Dandovi, o kanonýru Jabůrkovi, o Pražském Pepíkovi a tak. Ty písně jsme sbírali a zapisovali si je. V noclehárně jsme si pak předváděli svoje výtvory a vášnivě se přeli a debatovali o pojetí kresby, o výtvarném názoru, o tom smí-li se kresba dřívkem kolorovat, zkrátka o Umění. Bývaly to krásné a nadšené hovory a nemohli jsme se jich nabažit. Pokud jsme nebyli příliš utahaní, vyrazili jsme za tmy ještě do města a blbli. Po zamřížovaných oknech jsme vylezli na plochou střechu jakési tovární haly nebo snad skladiště - a recitovali jsme tam Morgensterna, nebo sborem zpívali Sovětskou hymnu, Internacionálu a Píseň práce. A hned na to pak rakouskou hymnu "Zachovej nám Hospodine". Krásně se zpívalo na mostě, to se zpěv nesl daleko po řece. Jednou kluci shromáždili popelnice z celého města a postavili z nich hradbu od jednoho rohu náměstí k druhému. Temperama jsme přemalovávali nápisy na obchodech a vrak kočárku jsme umístili na pomník. Někdy to blbnutí bylo tak trochu na okraji zákonnosti, ale mívalo i vtip a nikdy to nebyla čirá destrukce, všechno šlo vždycky zas napravit, i když možná ku zlosti postižených. Ctili jsme recesi, dadaizmus, nesmysl. Pak jsme se zmořeni odebrali na ubytovnu a tam, ač kluci s holkama pohromadě, jsme ve vší počestnosti, nádherně zmořeni, spali až do rána. Ráno jsme nikterak nespěchali s probuzením, pomalu jsme se vyhrabali z paland, omyli se (něco jako sprchy noclehárny neznaly, nanejvýš dlouhé korýtko s řadou kohoutků), a vyšli do nějaké mléčné jídelny na snídani. S nevinným výrazem  jsme se pokochali pozůstatky svých nočních recesí a sem tam jsme ještě trochu kreslili, v buffetu si dali nějaký guláš, a už jsme se pomalu chystali na stop. Nastalo dobrodružství návratu. Zase naše parta kráčela po silnici, mávala na auta - zastaví - nezastaví? Stojí! Hurá za ním! Jedete do Prahy? Až do Prahy ne, ale kousek vás svezu.        

Jednou se stalo, že Štěpán Zavřel vyrazil kreslit v neděli brzy ráno a kreslil si kostel, což místnímu příslušníkovi SNB připadalo podezřelé. Chtěl po Štěpánovi občanský průkaz a on ho vůbec neměl s sebou. Řekl, že se za něj zaručí kolegové, Kutula tu měla náhodou babičku a s Janou spaly u ní, poslal soudruha k té babičce. Ale soudruh rozhodl, že než se jeho totožnost prokáže a jeho chování prošetří, bude s ním muset na služebnu. Štěpán řekl, že půjde, jen by si rád dodělal obrázek - ale soudruh neměl pochopení. Mezitím zvonili u Kutuliny babičky, ta byla celá zděšená a šla ji budit :"Kutulko, vstávej, je tu esenbé, chtějí s tebou mluvit..." Kutulu s Janou polila hrůza. Vzpomněly si na noční blbnutí a před očima jim proběhly všemožné represálie, vyhazov z práce, kriminál... ale šlo jen o to, aby dosvědčily Štěpánovu totožnost. Ten zatím seděl na služebně a zjistil, že je odtud z okna krásný pohled na kostel. Tak si ho hned začal kreslit, a když byl v nejlepším, přišli mu říct, že jeho totožnost byla ověřena a že může jít. Ale Štěpán řekl, že by si jen ještě rád dodělal tu kresbu, že potom hned půjde. A opět soudruzi neměli pochopení.   

Vyblbli jsme se i na pracovišti. Kreslený film sídlil v budově bývalé výstavní síně na Klárově, dnes je v těch místech stanice metra Malostranská. Na obědy jsme chodili do závodní jídelny předsednictva vlády, to sídlilo opodál v bývalém ústavu slepců na Klárově. Pracovali tam samí úředníci a suchaři, navíc lidé prokádrovaní, kterými jsme jak náleží opovrhovali. Oni námi také, umělci byli podezřelí a filmaři teprve. Chovali jsme se neuctivě  k ochrance, která stála před vhodem a držela samopal. "Máte to fakt nabitý?" vyptávala jsem se tónem plným posměchu. "Jo, máme." "Vostrejma?" "Jo," odpovídal vojín nedůtklivě a zamračeně. "A uměl byste s tím střílet?" "Heleďte, nebavte se a děte, jo!" kázal vojín, přivedený z míry holkou, na kterou by jinak docela rád pokřikoval z oken kasáren, což vojáci s oblibou činili. Sucharům z předsednictva vlády vadilo i to, že chodíme na obědy v pracovních pláštích, kterým říkali košile, a opovržlivě nám to vyčítali. Abychom je ještě více popudili, začali jsme chodit do jídelny navíc bosí. To už bylo příliš, na vedení Kresleného filmu začaly chodit stížnosti a naše parta pábenek byla zvána na koberec. Bylo nám nařízeno chodit řádně obuti a bez plášťů, a my jsme opět vymysleli, že tedy budem chodit obuti a bez plášťů, ale že budem nosit klobouky, protože to žádný zákon nezakazuje. Sháněli jsme staré klobouky a směšné čepičky, a chodili do jídelny vymustrovaní, sice obutí a bez plášťů, za to v obstarožních záplatovaných hadrech a zejména v kloboucích. Teta Mářa mi věnovala jeden zvlášť apartní, ještě z války, z hrubé náhražkové tkaniny, zdobený vpředu nad čelem jakýmisi vycpanými buřty, ze kterých lezla sláma. Kdekdo mi ho záviděl. Když jsme pro neustálé výtky od soudruha ředitele museli od provokací ustoupit, alespoň jsme jezdili v kloboucích na výlety. Ke klobouku mi dala teta ještě i kufr na klobouky po babičce, kulatý, secesní. S tím jsem pak jezdila na výlety coby se zavazadlem. Francka přinesla prastarý slunečník pošitý květy, s obří těžkopádnou rukojetí, ten se stal naší zástavou a na výletech jsme se s ním fotografovali. Všude překážel, rukojeť o všecko zachytávala, byl neskladný a jen pro zlost.  Bylo ctí vozit s sebou co nejmíň věcí, kdo měl zbytečně velký baťoh, ten už byl pokládán za paďoura - ale nesmysly jako slunečník a klobouky, ty se vézt musely. A potom samozřejmě veliký škicák, kazeta s barvama, tuš a rákosy.   
S prací na pracovišti to nebylo slavné - vesměs jsme všichni fázovali, což byla práce nudná a duchamorná. Kdeže byly moje sny a ideály, že budu dělat umění. S uměním nemělo nic společného ani fázování, ani výsledné filmy. A pokud nějaký přecijen, byl komisí shledán podezřelým a nesměl se pak promítat.
Občas se konal s požehnáním vyšších míst VEZAFIKR (večírek zaměstnanců filmu kresleného) nebo VEMAPLEZAFIKR (velký maškarní ples ...). Konaly se v sále Olympicu ve Spálence a bývaly velmi slavné. Na jeden přišli i zpěváci a herci ze Semaforu. Na jiný jsme  pracně secvičili divadlo s názvem "Dišperanda, dcera nádherná." Bylo to podle staré loutkohry a hráli jsme coby dřevěné loutky, trhanými pohyby, jakoby ovládaní pomyslnými nitěmi, a užívali jsme všech chyb, kterým se amatérské loutkové divadlo obvykle nevyhne, až snad na bezděčné vznášení, to jsme napodobit neuměli. Občas jsme hýbali nepravou končetinou, občas jsme stáli schlíple opřeni o kulisy. Hra byla velmi mravoučná, plná vražd a dramatických momentů, hříšnou Dišperandu nakonec odnesl satan do pekla. Nejdřív jsme si celou hru namluvili na magnetofon, s mnohými triky, srandami, zpěvem na schodišti burzy, s hukotem splachovacího zařízení a jinými efekty. Dialogy jsme prokládali přebrepty, občasným "vejde zleva" a "vyběhne vpravo", zakoktáním nebo čtením cizího textu a následným dohadováním. Kostýmy jsme měli dokonalé - půjčili nám je z Barrandova přímo z kostýmérny. Hrála jsem kašpárka a velmi jsem se vyblbla. Nikdy jsem neměla starost o vlastní důstojnost a zesměšnit se mi nedělalo potíže, ale teď se jednalo o skutečné vystoupení před spoustou lidí. Těsně před začátkem jsem měla náhle velikou trému, ale Mireček Walter, zkušený baleťák a herec, mi poradil, ať si dám v baru vodku. Prvně v životě jsem si dala panáka - a účinkoval zázračně, najednou mi bylo všecko k smíchu, tréma opadla, cítila jsem se jak bohatýr, komik, rozená herečka. Vyváděla jsem a obecenstvo jásalo.     
Jindy jsme zas na večírku s několika holkama pořádaly představení kankánu. Taky nám půjčili nádherné autentické kostýmy. Fór byl v tom, že jednu ze síťovaných punčoch jsme vycpaly novinama (vznikla tak velice podivná křivolaká noha) a tuto "nohu", stojíce při tom na svých dvou, jsme pak vyhazovaly spolu s kankánovou sukní tak, jako to dělají tanečnice. 

Kreslený film byl tenkrát na výši a bylo velmi prestižní zde pracovat. Občas přišli reportéři od novin, aby o nás napsali článek, jindy dokonce i filmaři. Vždycky když jsem  pak četla, co o nás napsali v novinách, podivovala jsem se, co za nepodstatné leč atraktivní momenty vyzdvihli a že to hlavní opominuli. Legrační bylo i to, jak chtěl být každý zviditelněn a tlačil se do popředí, aby o něm reportér utrousil slovo či dokonce aby byla zveřejněna jeho fotka. Ten, o kom chtěli cosi nafilmovat, hrdě chodil s napudrovaným obličejem a naoko bědoval: "Já mám zrovna tolik práce a mně se to dneska strašně nehodí - a oni zrovna dneska přišli se mnou natáčet ten medajlón... no ale co bych pro ně neudělal, když už přišli, já se teda obětuju ..." Všichni kolem se tváří, jakoby se tohle tady dělo denně, všichni se naoko zlobí, že ti filmaři, reportéři a novináři už zas otravují, a všichni pošilhávají po příležitosti, jak se vetřít do záběru a trošinku se proslavit. A potom hudrají, jak se jim to dneska strašně nehodilo, ale neměli to srdce to těm reportérům odřeknout.  

Jednou jsem se při práci přes čas dala do řeči s vedoucím Stroffem, který nad svými lejstry také zůstával pravidelně přes čas. Byl to muž velmi neoblíbený, prototyp úředníka, cifršpiona a suchara. Menší, obtloustlý, plešatý, kolem padesátky. Nám mladým byl jen pro smích, jeho ohlašování se do telefonu "Tady je Stroff" jsme pokládali za vrchol směšnosti a psali jsme ho prstem po zapřášených zdech. Stroff byl v těžké pozici - disponoval, t.j. řešil technickou stránku natáčení záběrů. Když věc vymyslel tak, že byla  jednoduchá pro zpracovatelské oddělení, měli s ní práci u kamer. Když naopak usnadnil práci kameramana, dávala zabrat konturistkám a koloristkám. Všichni na něj nadávali, kdekdo byl přesvědčen, že Stroff je blbec, který nerozumí umění a dělá jen problémy. Svým zjevem se jaksi nehodil mezi bohémy a umělce, a svým nevstřícným vystupováním si nikoho nezískal. Ale teď najednou se mi svěřil, jak je to pro něj těžké tady pracovat, jak to ví že je neoblíbený, jak ho to mrzí - ale co má dělat? Pochopila jsem, že to je v jádru dobrák a začalo mi ho být strašně líto. Snažila jsem se mu dát najevo, že chápu v jakém je těžkém postavení, a že si ho vážím. Málem bych brečela, jak mi ho bylo líto.    

Svérázná byla Jana Autengruberová. Trochu byla vysmívaná co stará panna, ale nebyla hloupá a měla smysl pro humor. Na záchod si nosila umývadýlko, aby se mohla řádně oddat hygieně, čímž budila lehkou pozornost. Jednou odjížděli režisér se svým štábem nahrávat zvuky, krom jiného taky vodníkův zpěv pod vodou. Na poslední chvíli si vzpomněli, že nemají žádnou nádobu, do které bude vodník bublat - a Zdena Kocurová jim nabídla Janino umývadýlko - Jana nebyla ten den v práci. A kdo bude zpívat? Ujal se té role vedoucí štábu Šebestík. Aniž by znali pravý účel umyvadla, nazpívali vodníkův zpěv a umývadélko vrátili. Když přišla Jana do práce, Zdena jí oznámila, k čemu umývadýlko posloužilo,  a Jana se velmi pohoršila: "Tak já to tu mám na svůj zadek - a on mi do toho strká hubu!" 

Legrace mezi námi mladými bylo mnoho, mnohem víc než seriózní práce, vedení filmu našimi aktivtami nebylo nadšené. Ani naši rodiče. Máma těžce nesla, že kvůli výletům zanedbávám kostel. Vyčítala mi bohémské večírky a podezřelé přátele."Kazíš si duši, ničíš se..." Chtěla mě mít stále pod dohledem a já jsem tím víc od ní prchala. Chystala jsem se na sobotní výlet, a máma nade mnou bědovala: "Nezačneš si něco s ňákým chlapem? Seš si jistá v kramflekách?" To propojení studentského slangu se zapšklou bigotní přísností mě nebetyčně štvalo. Tak buď ať je veselá  a k erotice shovívavá, nebo ať je prudérní a fanaticky pobožná - ale ať to nemíchá. Časem pak byla máma už jen zoufalá. Naříkala nad neštěstím, které ji potkalo: "Proč jenom, proč? Jsou to tresty za moje hříchy? Nereptám proti trestům, i když jsem si nikdy nemyslela, že budu takhle trpět. Ale já se nemůžu dívat na to, jak se moje dítě řítí do záhuby. Já tě chci zachránit, dokud je čas, a ty se mi vzpíráš, ty mě za to nenávidíš, a já tě přesto chci zachránit. Ty musíš pryč od toho filmu, ty si tam zkazíš duši. Řekni mi aspoň něco, netvař se tak nepřítomně! Je to protivné, slyšet o sobě pravdu, ale ty se máš moc ráda a moc sama sebe šetříš. Ta zábava je tam sprostá a plytká, ty lidi tam jsou sprostý a nemravný." Pak se rozpláče, začne mě vášnivě objímat, chce abychom si klekly vedle sebe a společně se modlily za moje napravení. Je mi to trapné, oškliví se mi její zoufalství, její vášnivé objímání, slzy, celá dramatická scéna. Současně je mi jí líto, vím že mě má ráda a že si přeje jen moje dobro. Ale ty máminy scény mi nahánějí hrůzu a vyhánějí mě z domova přímo mezi tu bohémskou partu z kresleného filmu.   

Uměla jen vyčítat, bědovat a občas citově vydírat. Kolikrát jsme slyšeli, že má asi rakovinu, že brzy umře - a pak teprv že uvidíme, jak jsme bez ní všichni nemožní, co pro nás dělá a co my neoceňujem. Asi opravdu dělala, jenomže to tak opentlila, že se s ní nedalo vydržet. 

Teta Jindra se jmenovala Christenová a byla sestřenicí našeho táty. Neměla žádné příbuzné kromě nás, a tak k nám jaksi patřila. Měla sice ještě jakéhosi synovce, ten se k ní ale nehlásil a nikdy o ni nedbal. Přesto na něj byla vždy velmi pyšná. V naší rodině byla chudák  poněkud vysmívaná, ale protože neměla nikoho, krom toho podivného synovce, brali ji rodiče na milost a přijali ji jako nutné zlo. Máma v ní spatřovala jadrné ztělesnění všeho, co u nás tak nesnášela : mimoňství, souhrn nepraktičnosti, nešikovnosti, naivity,  netečnosti k základním věcem nutným k přežití, neschopnosti orientovat se v životě a ve světě, nepohotovosti, předurčenosti k životnímu ztroskotání, nedostatku bystrosti a umění poprat se s životem. Všechnu svoji zlost na tento syndrom si bez výčitek vylévala na Jindře. U našeho táty bylo mimoňství, jak to často bývá, průvodním jevem vysoké inteligence a bylo vyváženo hloubkou ducha, moudrostí, filozofickým náhledem a chápáním souvislostí. Ne tak u tety. Ta byla hloupoučká po všech stránkách. A k té hlouposti se družilo neotřesitelné vědomí vlastní nadřazenosti a bohorovnosti, což byla všecko jen těžko snesitelná kombinace. Pronášela své pitomé řeči hlasem osoby zkušené a světaznalé, s převahou toho, kdo vysoce ční nad pošetilou mládeží. Opakovala všeobecně známé pravdy tónem tak důležitým, až budila dojem, že je právě vymyslela. Ve tváři měla prostoduchý výraz kombinovaný s výrazem sebejistoty a  vlastní důležitosti. I účes nosila takový jaksi debilní, vlasy sčesané dolů podle obličeje, účes jaký navozuje vzhled mentálně postižené osoby. Tupě rámoval její tvář a dokonale dotvářel ten přihlouplý výraz.
Když se stalo, že šla do biografu, byla tím zážitkem celá uchvácená a po celý večer nám potom vyprávěla děj filmu, ať už normálního nebo prostoduchého, v jejích očích však vysoce uměleckého, měla ho za nejvyšší kulturní počin posledních let a znovu a znovu nám přibližovala jeho stěžejní scény. "Určitě na to jděte!" Rodiče ujistila, že tam skoro nejsou milostné scény a že se o naši mravopočestnost nemusejí obávat, film že je veskrze slušný, leč při tom poučný i zábavný.
Táta Jindru snášel s mírností sobě vlastní, vždycky se k ní choval hezky, vlídně, zdvořile - a nad její povahou jen mávnul rukou. Zato máma ji nesnášela až nenáviděla a s vehemencí zas sobě vlastní jí to dávala nepokrytě najevo. Na každou tetinu větu, většinou patřičně hloupou, na každou placatost, banální prostopravdu, myšlenku notoricky známou, leč pronášenou  tónem génia a filozofa, na vše co teta řekla, měla vždy máma zlobnou a posměšnou repliku, kterou na ni naštvaným, hašteřivým tónem vychrlila. Obdivovala jsem tetin klid, s jakým ty výpady snášela a nechávala po sobě sklouznout, aniž by dala najevo, že se jí dotkly. Nehnula brvou, usmívala se s převahou  filozofa a starší rozumné osoby, která chápe, že některé děti zlobí a nemají ještě rozum, opevňovala se ve své baště bohorovné spokojenosti se sebou. Byla starší, a tím ve svých očích provždy moudřejší. Říkala naší mámě "Dórinko" a žádná  invektiva, byť sebezlostnější, ji nepřivedla z míry. Možná se teta vyznačovala i dobrotou srdce, ta se ale ztrácela v houštinách její hlouposti.     
Prý byla kdysi vdaná - ale neslavně, za sňatkového podvodníka. Ten ji obral o věno a zmizel. Od té doby se o této epizodě nemluvilo, a teta pak už do smrti zůstala sama. 
Mluvila zvláštním hlasem - sykavky jakoby šeptala, jakoby se s mluvou mazlila. Ale  ten její hlas, ten jsem milovala, to byly Vánoce. Protože nikoho neměla, zvali ji rodiče na Štědrý den i na Boží Hod, aby nemusela být sama. Chodila k nám rok co rok, a její osoba se stala jaksi symbolem Vánoc.  Pravidelně se na ni čekalo. Večeře byla připravená, stůl prostřený, teta nikde. "Tak kde je ta Jindra?" rozčilovala se máma. "Tohle ona dělá každej rok," zlobila se babička. Konečně teta dorazila. "No, co je s tebou, proč jdeš tak pozdě?" "Ale já jsem uklízela," podávala teta vysvětlení, které se rok co rok opakovalo. Nikdy se necítila provinile, uklízet se přeci musí. A teta ve své nekonečné moudrosti přeci nemůže chybovat. Celý večer pak probíhal ve znamení jakéhosi tichého souboje s tetou, která co chvíli plácla jakousi pitomost a my jsme reagovali každý po svém, máma hašteřivým oponováním, babička obracením očí v sloup, táta smířlivým vrtěním hlavou, děti pochechtáváním.   
Když se pak rozdávaly dárky, mluvila teta stále jen o těch svých - totiž o těch, které komu dala. Jak je sháněla, jak je vybírala, a zdalipak je dobře vybrala? ona myslí, že ano. "Dětem už jsem letos nekupovala dětské knížky - žádala jsem v knihkupectví něco pro mládež! Už by mohly číst Karolinu Světlou nebo Jindřicha Šimona Baara!" (Ivana se potom pošklebovala: "Kudy na mně s Baarem!" V desíti letech už znala autory jako je Huxley, Bradbury, Hemingway. Ale před tetou zachovala dekórum. Otevřenou nevoli jsme najevo nedali, ale veliký vděk taky ne.) "A co tobě, Dórinko, jak jsem to vybrala? Myslíš, že se ti to bude hodit? Já jsem si říkala, Dórinka tohle jistě užije, já jsem to vybírala tak, aby se to hodilo spíš na všední den, ale dá se to vzít i v neděli - co říkáš?" švitořila teta a nechávala se ujistit, že šátek nebo rukavice bylo přesně to, co máma potřebovala. "Já jsem vybírala spíš takovou praktickou věc, já jsem si říkala, že parády má Dórinka dost. A co ty Piešťanské tortičky, jak vám chutnají? Ptala jsem se prodavače, jestli jsou dobré, a on říkal, že to je nový výrobek, tak že to určitě dobré bude. A co ta kravata pro Evženka? Já myslím, že puntík je takový vděčný vzorek, ten se neokouká, já mám ráda puntík. Co myslíš, Evženku, bude se ti ta kravata hodit?" Stále a stále se teta nechávala ujišťovat, že ty dárky od ní jsou dokonale vybrané, a opakovala své důvody pro jejich výběr ještě mnohokrát, aby její moudrý přístup k jejich nákupu tak snadno nezapadl. Snad nám těmi dárky chtěla udělat i radost, ale hlavně chtěla demonstrovat svou nekonečnou rozšafnost.    
Jak to bývá u lidí, kteří nemají na starosti nic jiného než sebe, pečovala teta přísně o svoje zdraví. O svých orgánech mluvila starostlivě, s důležitým výrazem a s vážností. "Co myslíš, Evženku, můžu si dovolit ještě jednu porci smaženého kapra? Co můj žlučník?" Táta, který na její choroby příliš nevěřil, ji smířlivě a chlácholivě ujišťoval, že pro tentokrát snad ano, a tak teta slupla ještě porce dvě. Ani máma na tetiny choroby příliš nevěřila, ale profesionální nadšení léčit každého a kdekoli vítězilo nad averzí, a tak tetiny zdravotní problémy k její potěše pečlivě rozebírala. Hovor se nesl ve znamení tlustého i tenkého střeva, kolem jejich zvyků, zlobení a zádrhelů v jejich každodenním fungování. Krom toho trpěla teta  stálým strachem, že dostane rakovinu. Co chvíli telefonovala a popisovala rodičům příznaky svých potíží. Jednou byla tak zděšená, že přiběhla osobně. Zastihla doma jen Ivanu, která v té době už studovala medicínu. Teta měla na ruce jakési pupínky, které Ivana shledala zcela nicotnými a velmi zdvořile ji uklidňovala : "Ale ne tetičko, to na rakovinu nevypadá." "Víš, já bych přecijen byla radši, kdyby se mi na to podívala tvoje maminka," nedala se teta. "No jak myslíš, ale já nevím, kdy přijde." "To nevadí, já na ni počkám." "Tetičko, to určitě nic nebude," ujišťovala Ivana.  "No, já si počkám radši na maminku." Ivana nebyla dost důvěryhodná, přecijen ještě neměla po promoci. A tak tedy teta čekala, až máma konečně přišla, uhoněná z práce, ruce plné nákupních tašek, plná chvatu aby se pustila do chystání večeře.  Na tetu Jindru vyjela zhurta : "Co zas chceš?" "Ale Dórinko, podívej se mi na tohle, víš, já si myslím, já se bojím, jestli to není rakovina?" "Ukaž," máma se zamračeně podívala na pupínky. "Prosimtě, to tě něco kouslo, jdi někam. A bodejť už bys tu rakovinu konečně dostala, ona by ti patřila, ty už bys pak aspoň přestala votravovat!" Tím okamžikem byla teta zdráva. Nebylo příhodnější věty, která by ji ujistila, že tentokrát to skutečně nic není, a teta odjížděla domů velmi klidně a spokojeně.      
Snad měla teta hroší kůži, snad máminy invektivy nevnímala, snad se nechtěla hádat - možná byla v tomhle směru vskutku moudřejší - nerozumím tomu, proč teta ten nejkrutější posměch nevnímala, ty nejzlobnější výtky neslyšela. Na všecky máminy výpady odpovídala jen vlídným úsměvem a naše máma byla provždy "Dórinka".
Máma ji nepokrytě nesnášela, Jindra byla ztělesněním  životní zbloudilosti, popletenosti, nemohoucnosti a ztroskotání, kteréžto vlastnosti vykazovala v míře přímo ukázkové. Často se vyskytují v kombinaci s vysokou inteligencí až genialitou, ale u Jindry byly propojeny s přihlouplou namyšleností, primitivní rozšafností, pocitem vlastní moudrosti a neomylnosti. Bylo to k smíchu i k pláči, když nebohá teta plácala své plochosti, velemoudré nesmysly, nehoráznosti a občas všeobecně známé pravdy, které pokládala za své vlastní geniální myšlenky. Bohužel jsem se k tetě chovala podobně jako máma, ne snad arogantně, ale přezíravě a s utajovaným posměchem. Mrzí mne to, snad si to nezasloužila, nevím zda hloupost je vada charakteru - asi že ne, ale jakási záhadná spojitost tady je. Jisté je, že nám teta nikdy neublížila - snad až když byla zcela stará, devadesátiletá, a náš táta o ni chodil pečovat, nejenže to vnímala jak samozřejmost, ale vždycky ho osočila, že jí cosi ukradl.  

Jednou jsem byla na návštěvě na Smíchově s dětma, teta tu byla taky. Najednou nastala taková ta situace, kdy člověk neví, co dřív. Na plotně utíkalo mlíko, zvonil telefon, po schodech do toho přicházela nějaká návštěva, malá Lucinka se pro něco rozplakala a Petřík  chtěl okamžitě na nočník - a teď ještě se tu zjevila teta a aniž by si všimla skrumáže, začala si mě prohlížet a rozumovat : "Poslyš, Dorličko, že ty jsi vyrostla! Mně se zdáš nějaká větší!" A očekávala, že s ní zapředu na toto téma rozhovor, právě teď.

Vzdor všem "rakovinám" přežila teta devadesátku, byla už pak zcela nemohoucí, v bytě prý měla hrozný chlív. Nikdy jsem u ní nebyla, dneska mne to mrzí, je mi líto, že jsme jí dávali najevo jen nechuť a pohrdání. Ona vlastně nebyla zlá, a myslela to všecko dobře. Ke konci jejího života ji náš táta jezdil navštěvovat a trochu se o ni postarat. Já jsem ho v tom nechala, teď si to vyčítám. Neměla jsem vůbec potřebu tetu vidět, ačkoliv ona se ke mně chovala vždycky vlídně a zvala mne, ať přijedu, že spolu budem courat po Stromovce. Je pravda, že tátovi se za jeho péči nedostalo žádné odměny, ke konci života už byla teta trochu vedle, k její přirozené hlouposti se navíc přidružila skleróza, tátu jen vždycky osočila, že jí něco ukradl. Pak se ukázalo, že věc která zmizela byla jen někde jinde, než bývá, a když ji táta vlídně upozornil, že se našla, teta jen prohodila: "Nebudeme už o tom mluvit." Čímž se jakoby ukázala moudřejší - nepřeje si, aby byl někdo nařknut z nepravosti, a pokud byl, ona je první, kdo mu odpouští, a odmítá to nadále rozmazávat, není přeci hezké o něčích chybách a poklescích mluvit stále dokola. (Tím spíš, když by vyšlo najevo, že pravdu neměla ona.) Nakonec všechen svůj majetek, spousty starožitností (možná i hory zbytečností, nevím) odkázala svému synovci, kterého nikdy nikdo neviděl a který se o ni nepostaral ani hnutím malíčku.  

Vánoční stromeček kupovala máma zvláštním způsobem. Lidé kupují obvykle takový, který je souměrný, hustý, hezký. Máma na něj pohlížela jak na živou bytost, která má duši a která bude po nějaký čas členem naší rodiny. Prohlížela si vystavené stromečky a zdálo se jí, že k ní hovoří: "Kup si mě, kup si mě!" A některý o to prosil zvlášť úpěnlivě. Obvykle takový, který stál kdesi stranou a byl pokládán za neprodejný zmetek. Mámě se ho zželelo, neodolala a koupila ho. "On na mne zavolal," vysvětlovala potom každému, kdo by se snad pozastavoval nad tím, proč vybrala takový olezlý, olámaný a navíc křivý. Nám dětem to nevadilo, stromeček se nám zdál vždycky krásný a trochu i zázračný, milovaly jsme ho s Ivankou jak nebeského posla, kochaly jsme se starožitnými ozdobami z dob mládí našeho táty, které už s námi prožily mnohé Vánoce, s rozkoší jsme vdechovaly jeho vůni a velice jsme ho želely, když se musel na Tři krále likvidovat. Ivanka zvlášť, ta ho oplakávala, a koncem svátků o něj mívala vždycky starost, aby nám zas nezmizel jako loni. Bohužel, zmizel, a máma měla vždycky co dělat, aby Ivančino zoufalství nějak utišila. I mně vždycky přišlo líto, když stromeček, očesaný, ozdob zbavený a obvykle už zcela opadaný, rozřezán mizel v kamnech a starodávné ozdoby se ukládaly na dlouhý rok do krabic.  
Avšak léta ubíhala a přišly časy, kdy jsem začala mít velikou nechuť k sentimentalitě, rodinným výletům, vánočním stromečkům, ke všemu co jsem kdysi tak milovala. Nevím, co to ve mně bylo, najednou mi bylo trapné chodit s rodiči na procházky, zdáli se mi velice směšní a měla jsem permanentní hrůzu z toho, "co si lidi pomyslej". Třeba když jsme jednou na výletě vystoupili z vlaku a rodiče chodili po nádraží sem a tam a nemohli najít východ - to se mi zdálo, že horší trapas a hanbu už snad nemůžu prožít. Co jen si lidi pomyslej! 
Je Štědrý den, celá rodina je šťastná, zpíváme koledy. Jenom já nezpívám. Oni jsou dojati, mně je trapně. Odlupuji steklé kapky vosku ze svíčky, kárají mne pohledem. "Proč taky nezpíváš?" Krčím rameny. "Tak odpověz aspoň!" Nemám co říct, jen se drze a přihlouple směju. Posvátná nálada se mění ve vyhrocenou, udivenou a roztrpčenou. "Proč je taková divná?" běduje máma. "Proč nás mučíš? Co je s tebou! Tak aspoň něco řekni!" Máma se rozkřičí, začnu křičet taky. "Nic mi není, nechte mě!" Jak jim mám vysvětlit, že nelze být sentimentální na povel. Jak jim mám vysvětlit, že mě to mrzí, že je mám ráda, ale že mám svoje trable, nešťastnou lásku, všelijaké průšvihy, že je mi rodina vzdálená, že prostě teďka nechci zpívat. Ivana začne moje problémy vtipně a jedovatě ironizovat, a protože má pravdu, naštvu se a zaječím cosi sprostého. Oheň její převahy tím nesfouknu, jenom rozdmýchám. Eňa se zájmem poslouchá. Máma pokračuje v křiku a já se rozbrečím. Táta mi začne vysvětlovat, že nemám nervy v pořádku. To proto, že se nevyspím a pořád někde po nocích trajdám mimo domov po pochybných zábavách s filmaři. 
Ivana mi koupila k vánocům krásné pyžamo. Bílé, s modrým lemováním a modrou vázačkou u krku. Bylo krásné, a Ivaně se tak líbilo, že ho musela koupit. Utratila tak všechny peníze, které měla na vánoční dárky, nedala už nikomu jinému nic. "Ale já jsem ti ho musela koupit!"

Zuby nám spravoval pan doktor Foustka. Býval jedním z "pátečníků"  Karla Čapka, seznámili se když společně dělali vychovatele syna hraběte Lažanského. Později se nepohodli kvůli autorství Bílé nemoci - Foustka tvrdil, že námět je jeho. Jinak ale byl na známost s Čapkem hrdý, v čekárně měl viset originály jeho kreseb.   
Doktor Foustka bydlel v Zappově ulici ve vilce, kde měl i ordinaci. V čekárně seděli obyvatelé Hřebenek, zdálo se mi že samí lepší lidé, a zachovávali dekórum. Foustka mařil jejich snahu bujarým vtipkováním. Znevažoval svoji i jejich úctyhodnost, pacienty do ordinace volal zásadně svojí ustálenou formulí "Prosím - další oběť!" a přišlo-li dítě, tehdy se ho jal škádlit, lechtat a pošťuchovat. Sestra, kterou zaměstnával, se uctivě smála jeho legráckám a i s pacienty jednala velmi uctivě. Pan doktor rád také pokoušel slečny, hrál si na svůdníka, ale hlavně mu dělalo radost, když je uvedl do rozpaků. Potkal-li svoji pacientku na ulici, byla-li to ovšem svobodná dívka, vypukla halasná scéna, plná smíchu, vtipů a červenání.  
Když jsem začala chodit k doktoru Foustkovi, bylo mi asi sedm let, a cítila jsem se tu velmi dospěle. V čekárně ležela na stole spousta časopisů, českých i anglických. Konečně jsem měla možnost dostat se ke čtení, které nebylo pro děti a tudíž ani patřičně filtrované a přihlouplé, (jak jsem mívala vždycky při četbě dětských knih dojem), a proto jsem ho nadšeně hltala. Číst časopisy, určené dospělým to znamená už téměř tím dospělým být. Ve skutečnosti bylo toto čtení přihlouplé taky, jenom jinak. Lačněla jsem po poznání pravdy o světě, o lidech, o manželství, o dospělosti, a byl mi zde předložen nespočet příběhů o vraždách a jejich vyšetřování, a vtipů o tchýních, o záletných manželích a o ženách toužících po novém klobouku. Vše bylo prostoupeno poznáním na téma vtipu, že láska je světlo života a manželství je účet za to světlo. Tak tohle je ta pravda o životě? Došlo mi, že ani čtení časopisů nepřináší to pravé poučení o světě dospělých, ale nebylo nepříjemné pohřížit se do nich a cítit se na výši. Čekárna doktora Foustky rozhodně nebyla místem nudy, bylo zde možno poslouchat kterak se dámy baví o tom, co si dají šít, kdo se bude na Hřebenkách vdávat a co dělat když bolí zub. Bylo možno prohlížet si autoportréty Karla Čapka - jeden s opuchlou tváří, zděšeně hledící do zrcadla, druhý zuboženě sedící s nohama zamotanýma do pletence, s tváří ovázanou šátkem a s výrazem bolestné rezignace. Ty kresby, ač velmi úsporné, byly nabity obsahem a bylo možno se jimi kochat stále znovu a znovu. Foustkova karikatura je na Čapkově ilustraci k jeho povídce o bolení zubů, a je v té povídce vyslovena myšlenka, která mě napadla přesně za týchž okolností jako Karla Čapka. Seděla jsem v zubařském křesle, vrtačka bzučela (tenkrát ještě neexistovaly ty bezbolestné) a já jsem zoufale hledala záchranu pohledem z okna. Bylo odtud vidět do Švédské ke kapličce, a strašně jsem záviděla těm lidem, co tam jakoby nic chodili a netušili, že nedaleko někdo  trpí. Pak jsem v Čapkovi četla "vida - venku chodí lidé jakoby nic..." a uvědomila jsem si, že se Čapek tenkrát asi díval tímtéž oknem na stejná místa. I já jsem kolem kapličky občas chodívala jakoby nic, a vůbec jsem si toho nevážila. Půjdu tamtudy ještě někdy, jakoby nic a bezstarostně? V té chvíli se mi zdálo, že nemám naději.    
Mezi okny ordinace byly stále obměňované výstavky zajímavostí. Jednou ohromné lastury a trsy korálů, jindy sbírka skleněných těžítek, někdy všelijaké přírodniny, veliké krystaly a vybroušené kameny, pak zas černošské masky, bubínky a pámbíčkové. Vždycky něco jiného, a vždycky cosi pěkného na pohled, zvláštního, exotického, často cenného. To byla Foustkova specialita - ze své nepřeberné sbírky kuriozit předvést něco pacientům, aby se měli nač dívat a taky nač těšit. 
Paní Foustková pobývala v bytě za ordinací, byla vážná a jaksi utrápená. Zvala mě na návštěvu a půjčovala mi knížky - Foustkovi měli obrovskou knihovnu. Zaujala mě tenkrát Baťova kniha o tom kterak vybudujeme stát pro 40 milionů lidí, byla to utopie ne nezajímavá, a Baťa to měl všecko dobře promyšlené, pak ale mu do toho přišla válka, tak z jeho plánů sešlo. Utopie mě bavily, občas jsem vymýšlela ideální společnost i to, jak ji uvést do praxe. Usoudila jsem, že bez přísné policie by se ideální stát neudržel, že asi všecko závisí od represí a čím větší dobro, tím větším násilím je nutno ho prosadit. Paní Foustková se smutně a laskavě usmívala a vybírala populárně-vědecké knížky, o kterých myslela, že by mě bavily. Ráda na ty doby vzpomínám, díky těm knížkám jsem se začala zajímat o všelijaké vědecké obory a také zatoužila po mikroskopu. Rodiče mi ho skutečně pořídili, sedávala jsem pak na verandě a studovala pod mikroskopem kde co. Ale jinak jsem měla i před paní Foustkovou stálý pocit jakéhosi provinění, jakoby nespoutaná veselost jejího muže byla zaviněna mou spoluúčastí. Ale po pravdě jsem byla z těch šprýmů sama dost zděšená a nikdy jsem nevěděla, jak na ně reagovat. Zdálo se mi, že se nesluší výskat, jsem-li u zubaře lechtána. Stejně tak jsem si netroufla mít jakkoli strach z bolestivého zákroku nebo dokonce dát najevo, že něco bolí, čímž jsem si u doktora Foustky i u sestry vysloužila mnohé pochvaly za statečnost - ale ve skutečnosti to byl strach projevit se. I před paní Foustkovou jsem city příliš neprojevovala, a tak se i od ní máma dozvěděla, co tak nerada slyšela : že jsem moc vážná, plachá jak laňka, a něčeho se bojím.  
Foustkovi prý měli syna, ale byl obestřen jakýmsi neznámem, z nějakých důvodů se o něm nemluvilo. Moji rodiče prý věděli, o co tu šlo, ale přede mnou se nesmělo nic říkat, tak jako se vůbec o ničem tragickém nebo nevhodném nesmělo před dětma mluvit. Nevím proč.
Dlouho jsem chodila k doktoru Foustkovi, rovnal mi zuby, spravoval kazy, léčil záněty. Když mě potkal na ulici, jásal a vybuchoval veselím, dokud jsem byla malá i později, když se mi říkalo slečno. Když jsme šly se spolužačkama ze školy a potkaly ho, samou horlivostí poškádlit všechny i každou zvlášť div se nerozskočil, byly jsme všechny jeho pacientky. A támhle jde na protějším chodníku další jeho pacientka - zas honem volá na ni a pitvoří se v žertovné uctivosti. 
Potom, po létech, když už Foustka neordinoval a já jsem chodila k zubaři jinam, měli prý Foustkovi havárii s autem - tragičtější o to, že se netýkala jen jich. Řečí bylo mnoho, říkalo se, že jsou oba mrtví, nebo oba na psychiatrii, že někoho zabili... pak řeči opadly. Asi za půl roku na to jsem viděla doktora Foustku jít kolem naší branky ve Švédské, totiž ne jít, ale šinout se, co noha nohu mine. Celý se třásl, úporně se snažil držet na nohou, opíral se o hůlku. Mile a zářivě se na mě usmál. Byl náhle vetchý, drobounký, předčasně zestárlý, ale nezlomený, plný snahy žít. Myslela jsem si tenkrát, že už dávno nežije - a strašně jsem se ho lekla. A strašně jsem se snažila to leknutí zamaskovat. Horečně jsem přemýšlela, co mu říct hezkého a povzbudivého - a on mezitím prošel kolem mne a tichým úsměvem mi dal najevo, že všechno ví, že mi rozumí, a že stejně není žádné takové slovo, které by mu pomohlo.     
Potom už jsem ho nikdy nepotkala.

Za našeho dětství v kuchyni u Tesařů kralovala Anežka, oddaná duše domácnosti. Pocházela ze Skuhrova u Havlíčkova Brodu a sloužila u nich celý život, zůstala svobodná. Milovala Janu, tu pokládala tak trochu za svoje dítě, vždycky jí nadržovala. Nás starší to zlobilo a chodili  jsme na Janu s oblibou žalovat, ale Anežka na naše stížnosti nic nedala a Janu před námi přísně a bojovně bránila. Když Anežka zestárla, žila z malinké penze a nastěhovala se do sklepních místností ve Všehrdce, ze kterých si udělala útulný byteček. Z okénka u stropu byly vidět jen nohy lidí na chodníku, ale Anežka ho zakryla krajkovou záclonkou, a bylo z něho okýnko vlídné a přívětivé. Jana měla Anežku ráda a chodila ji sem navštěvovat, někdy si vyšly spolu na nákupy, Jana si nakupovala parádu a Anežka jí ze své penze na ni přidávala. Teta Mářa se pak zlobila, že se Jana draze a výstředně oblíká a boty že s Anežkou koupily jak pro lehkou holku. V době, když se Janě narodila malá Janinka, zápasila Anežka s rakovinou, včas nepodchycenou. V bytě u Tesařů se konaly křtiny a Anežka měla jít Janince za kmotru - ale teta Mima nedovolila, aby přišla k nim nahoru - že prý je rakovina nakažlivá. Tak chudák Anežka musela zůstat ve svém sklepě. Jen Jana pak za ní šla a řekla jí, že je kmotrou. Brzy na to pak Anežka zemřela. Náš táta ji litoval, že měla smutný osud - ale teta Mima s ním nesouhlasila, Anežka prý u nich prožila život šťastně. Nevím.  

Teta Mima byla žena velmi svědomitá až přísná, zamlada vzorná studentka, později vzorná profesorka, jen ty čtyři děti jí vadily. ("Jak já bych si žila, kdybych neměla děti...") Ale starala se o ně pečlivě, vyznávala hlavně zdravé jídlo, vitamíny, a zejména čistý vzduch a kyslík.  

Stolování se u Tesařů po Anežčině odchodu vyznačovalo zvláštním neladem a zmatkem. Naběračku z polévky nechávala teta opřenou o svůj talíř ze kterého jedla, stejně tak servírovací vidličky a porcovací nože, takže mohla jíst jen s obtížema. Po stole se během oběda povalovaly různé předměty, které možná souvisely s přípravou jídla, ale už ne s jeho podáváním a konzumací. Struhadlo, otvírač konzerv, palička na maso, pokličky. Ani tetino vaření nevynikalo zvláštní péčí. Teta vycházela z toho, že vaření je otrava a obžerství je hřích, pochutnat si je zbytečnost a estetika jídla světská marnost. Její pokrmy vypadaly a chutnaly podle toho. Knedlíkem bývala šedivá tuhá hrouda, vše bylo jaksi beztvaré a pokud možno v jednom hrnci společně dušené. Knedlíky ne, ty se vařily ve vodě, ale vrcholem tetina gastronomického přesvědčení bylo, že jako omáčka dobře poslouží  voda, ve které se ty knedlíky vařily. A takovou zhůvěřilost jako koření? Tu  teta samozřejmě teprve neuznávala. Na milost vzala pouze kmín, ten  ale za to dávala do všeho. 
Uprostřed kuchyně stál veliký stůl a hned vedle něj mycí dřez, na kterém se taky jedlo. Po jídle se jen vysunula obří zásuvka a nádobí se stolu se hned skládalo do dřezu. Kolem stolu a dřezu seděla celá rodina, děti se hašteřily, pošťuchovaly, bylo veselo. Vzájemně si vyměňovaly kousek masa za kyselou okurku, Jenda vždycky vymyslel něco zábavného. Třeba vysávání omáčky makarónem, a my ostatní jsme hned tento vrcholně zajímavý a netradiční způsob stolování přijali a napodobili. Nebo Jenda zašeptal Aničce, že ten uvařenej knedlík vypadá jak holej zadek, Anička vyprskla smíchy a ostatní se hned dožadovali, ať to pošle dál. "Pšt," napomínali jsme se a ohlíželi, zda to dospělí neslyší, ale teta Mima měla jiné starosti než hlídat naši duchaplnou konverzaci. Organizovala podávání dalších chodů, do talířů se zbytkem polévky nám nakládala plátky svých šedých knedlíků, polévala je svojí specialitou a přísně vnutila každému na talíř zeleninu, se stejným umem do šeda rozvařenou a oku nelahodící tak jako vše ostatní. Strýc Tesař zareptal, zeleninu neuznával a tvrdil, že je pro kozy, salát je listí a pažitka je tráva. Zato si liboval v tučném mase, a děti mu veškerý tuk, který od svého masa odkrájely, házely do talíře. Strýček ho s povděkem přijímal a teta nazývala tyto kousky tuků hřebíčky do rakve. 
Strýček byl klidný, veselý, trochu rezignovaný. Svojí ženě, tetě Mimě, říkal "panička" a bral ji s jistou rezervou. Teta byla chorobně paličatá a umanutá, když se někdo hned nepodřídil její vůli, prosadila ji dupáním a křikem. Strýček byl smířený a naučil se přijímat to s mávnutím ruky. Když se někdy jeho dospělé dcery s matkou přely a dohadovaly, hleděl na ně nechápavě: "Co se rozčilujete, copak nevíte, že panička si vždycky prosadí svou a udělá jen to, co ona chce? Proč se s ní hádáte, já se vám divím. Vždyť víte, že nemůžete vyhrát." Nehádal se. Co se týkalo rodiny, tam se podřídil tomu, co panička rozhodla. Co se týkalo jeho osobně, zde si tak trochu dělal, co chtěl - jedl tučné maso a kouřil - samé hřebíčky do rakve, a v klidu poslouchal, jak se panička zlobí. 
Vskutku zemřel mnohem dřív, ale možná že lépe než teta, která se stala obětí své vášně pro zdraví. K stáru byla duševně zcela mimo, zato tělesně fit. Přežila svou smrt, říkal Evžen. Byla tu do dvaadevadesáti, neschopná se o sebe postarat, nakonec nucená vegetovat ve smutném, hygienickém a nedůstojném zařízení, hrdě zvaném domov důchodců, ale s hřejivým domovem majícím pramálo společného. Psychicky už docela mimo mísu.     

Dokud vařívala Anežka, to se jedlo u Tesařů dobře, Anežka vařila svědomitě a ráda, a strojila náročné složité krmě, jako je třeba sulc. Na ten jsem jednou u Tesařů, jako docela malá, s úžasem zírala. Co to je? Sklo? A k jídlu? V sulcu pluly zality jak do ledu barevné kousky zeleniny, vypadalo to úchvatně. Dlouho jsem na tu zvláštnost toužebně civěla a pak jsem nesměle zaškemrala : "Já bych potřebovala kousek toho průhlednýho!" 
Anežka vařila asiže dobře, bohužel jsem coby dítě trpěla nechutenstvím a odporem k jídlu, takže jsem to neocenila. Jen mi v paměti uvízly její speciality, se kterými jsem se už pak nikdy nesetkala - třeba pracharanda.
Anežka s rodinou obvykle neobědvala, najedla se během přípravy jídla jeho ochutnáváním, někde na desce kredence si vstoje obrala kosti z polívky, snědla kraje knedlíků a nepodařené rozpadlé kousky masa, které by hyzdily servírovací mísu. Pak bděla nad stolem, vždy ve střehu, aby posloužila a podala. Když potom Anežka předala otěže tetě, bylo po lahodných krmích, po pracharandě i po huspeninách jako sklo čistých. Teta pak vařila po svém, ale mrak hladových kobylek spásl i její kreace. Po obědě se někdy Jenda ptával : "A co bude k obědu?"
Když občas hlídala nás děti jen Anežka, dokud jsme byli malí, dbala hlavně na Janu. Má-li při jídle dost nejlepších kousků, nekopeme-li ji pod stolem, není-li jí činěno jakékoli příkoří. Hlavně Jenda ji rád zlobil, ale my ostatní jsme nezůstávali pozadu a milerádi se přidali. Samozřejmě, jakmile se Anežka vzdálila z dohledu, začali jsme Janu zlobit, zejména hlídat nedopouští-li se poklesků, a ty jsme pak sborem Anežce žalovali. Jednou jsme obědvali v parádním pokoji a volali jsme na Anežku do kuchyně, jen ať se přijde podívat, co Jana provádí! Anežka přiběhla jak fúrie : "Copak ti Janinko zas udělali!" "Jana říká fuj tajbl a mává při tom prstama," popisovali jsme její prohřešek. Anežku to nepřesvědčilo. Vyhubovala nám a Jana se při tom cítila na výsluní její přízně zcela v bezpečí. Vzdor našemu nesmlouvavému dozoru si dovolila dokonce dělat i posměšné grimasy.  
Jednou před obědem vyzvala teta Mima mne a Malenku, abychom si šly umýt u vany ručičky. To jsme ještě nechodily do školy. Umyly jsme si ručičky dle svého nejlepšího svědomí, ale když nám je teta pak prohlížela, neschválila je. "Tohle nejsou dobře umyté ručičky, musíte si je do běla vydrhnout jako Anička." Anička, pořád jen Anička. Cožpak se jí nikdy nevyrovnáme? Drhnem si usilovně ruce kartáčkem, mýdlem i pískem, to by v tom byl čert, abychom je taky neměly do běla. "Jaký je máš?" "Červený." "Hm, já taky." Drhnem víc, ale ruce ne a ne zbělet. "Už je máš bílý?" "Eště né, pořád jsou červený." Jak jen to ta Anička dělá, že je tak dokonalá? 

Anička byla odjakživa  ve všem a vždy o pár kroků před námi. Když jsme byli malí, nenáviděli jsme třeba škvory a sviňky. (Nebylo tomu tak vždy, jako batolata jsme sviňky chytali a Jenda s Aničkou, když byli úplně malincí, je dokonce jednou jedli.) Ale potom se slušelo se jich štítit a za jejich odpornost je trestat. Až přišla Anička s názorem, že je máme nechat žít - oni za to přeci nemohou, jací jsou. Náhle jsem se cítila zahanbená : jak to, že mne to taky nenapadlo, vždyť je to pravda!
Jednou v Čermné na borůvkách jsme vymysleli, že budem strašně falešně zpívat. Ječeli jsme všichni co to dalo, jen Anička se nepřidala. Klidně se od nás oddělila a šla do jiného cípu lesa, nic nikomu neřekla, jen se nezúčastnila. A my ostatní jsme se pokoušeli dodat svému počínání vtipnosti stále horším vřeštěním. Domnívali jsme se, že je to strašlivá legrace, jen Anička jaksi viděla, že ne. Vždycky byla rozumná.

U Tesařů mi to nikdy nepřipadalo tak poetické jako u nás. Jejich byt se mi zdál pustý, smutný a strohý. Na zdech nevisely bambitky ani kupecké váhy, obrazů na zdech měli poskrovnu. Pamatuju si dva dřevořezy s pražským motivem, ale i ty byly jaksi smutné a bez poezie, voda ve Vltavě jakoby stála, vlny byly zamrzlé, a celé panoráma Prahy působilo dojmem smutku a pustoty. Zato hračky tu byly skvělé. Největší dojem na mne asi učinilo loutkové divadlo, pak promítačka se sadou  krátkých filmečků, slepených do smyčky, a samozřejmě pověstná třecí elektřina. Divadýlko mě nadchlo natolik, že jsem si ho potom doma vyráběla, a dlouho jsem věřila, že tuto činnost dovedu ke zdárnému konci. Kreslila a vystřihovala jsem těla panáčků, ručičky a nožičky, ukládala je do krabičky a v budoucnu jsem hodlala spojit je kloubečky a vyrobit z nich loutky. Filmečky  se založily do projekčního přístroje, točilo se kličkou, a na plátně (což bývalo zavěšené prostěradlo) utíkaly děti, vyběhly  na písmeno A, skočily, opět běžely, a zas tam bylo to písmeno A... v jiném filmu chodili bednáři dokola kolem sudu a bouchali do něj palicemi, a jinde se zas jacísi klauni přeskakovali. Snad bylo těch filmečků ještě víc, ale mně utkvěly v paměti jen ty tři, a vím že pak už byl jen jeden, protože se všechny potrhaly.  
Třecí elektřina byla veliká atrakce, sundávala se se skříně a rozkládala se za zimních nedělních odpolední. Na stojanu byly dva veliké černé kotouče, paprskovitě polepené proužky staniolu. Ty se roztáčely kličkou, kartáčky z nich sbíraly proud a posílaly ho do kruhového obvodu. Ten byl v jednom místě přerušen a oba konce byly opatřeny kuličkou na páčce. Páčky měly odizolovanou rukojeť a bylo možno s nimi manipulovat, kuličky přibližovat nebo oddalovat. Když se pilně točilo kličkou a vyrobilo se dost proudu, přeskočila mezi kuličkami jiskra. Čím dále byly kuličky od sebe, tím déle napětí trvalo a tím byla jiskra větší, když byly hodně daleko, vznikl skoro blesk a vzbuzoval strach. Místo jiskřících kuliček dalo se na okruh napojit i jiné zařízení. V krabici byla uložena v přihrádkách a bylo možno si z nich vybrat. Na příklad dva mosazné válečky, které se drží v ruce. Všicni zůčastnění si stoupli do kruhu, chytli se za ruce, dva krajní uchopili každý jeden z válečků, propojených s přístrojem. Někdo točil kličkou - a náhle všemi v kruhu projel proud. Všichni zajásali a smáli se, jen já jsem pod nějakou záminkou nezúčastnila a raději utekla - nikdy bych ani za nic svým tělem nenechala nějaký proud běhat. Děti se radovaly, jak to štíplo, a máma se mračila, že už se zas něčeho bojím. Pak tu byla všelijaká příslušenství k jiným pokusům. To už mě zas bavilo, pokusy mě zajímaly. Byly tu kuličky z bezové duše na nitkách, které půvabně a lehounce tančily, byly tu Geislerovy trubice, které svítily a muselo se na ně zhasnout - v zimě se na štěstí brzy stmívalo. Byl tu trojúhelníček, který se roztočil tím, jak z jeho hrotů sršela elektřina. Bylo tu mnoho dalších předmětů, schopných vyvolat zvláštní efekty, jevy a úkazy. Teta Mima, profesorka fyziky, nám je chtěla vysvětlovat, ale děti Tesařovy sborem křičely : "Mami, nekaž, mami nekaž!" To jest že neměla kázat, ale ani kazit požitek z neznáma. Mně by to bylo bavilo, zajímalo mne proč kuličky tančí a Geislerova trubice svítí, byla bych to kázání i kažení docela ráda strpěla.        
Jen sáhnout na váleček a nechat se štípnout proudem - ač ujišťovali, že to nic není - to nikdy.

Tesařovi bydleli ve Všehrdově ulici 19, ve třetím patře obývali čtyřpokojový byt. Vždycky mi připadal méně zajímavý než náš, jaksi holý a smutný. Rozhodně nebyl přeplněn starožitnostmi a zdálo se mi, že to tu nedýchá teplem domova, poezií, radostí - něčím, co dokázal vykouzlit jen náš táta. Nábytek byl  studený a nezajímavý - až na Aniččinu postel, která se tu bůhvíodkud vzala a byla biedermeyerová. Spíš než láska ke starožitnostem to byla šetrnost - nemůžem tu starou postel vyhodit, když nemáme na novou, a ona ostatně docela dobře slouží. Že je stará a cenná, to věděl jen náš táta, tetě Mimě to bylo fuk. Takže časem přecijen stará postel vzala za své. Obrázků na zdi mnoho neměli, a připadaly mi jaksi mrtvé a nepoetické. Snad to bylo tím, že jsem byla zvyklá na náš byt plný starožitností, umění, obrazů, všelijakých sbírek, kuriozit a mnohých zajímavostí. Tady bylo vše účelné, strohé a jaksi smutné, a nade vším kralovala usoužená teta Mima, která dělala co mohla, aby učinila z tohoto domova místo trudného, těžkého života. Měli tu ovšem cosi - co bylo hodno závisti, která mě nikdy neopustila : měli čtyři děti. Pro tetu pro vždy jen důvod k utrápenému výrazu mučednice, ale pro mne cosi zázračného, zdroj blaha a neutuchající radosti. Kolik tu bylo zábavy, kolik možností her, kolik vztahů. My u nás jsme byli jen tři, a s velikými časovými rozestupy, to nebylo ono. Společenství dětí Tesařových mě fascinovalo. Měly svůj svět, kde si řešily své problémy bez zásahů dospělých, držely spolu, pomáhaly si. Od dětství jsem si nesla touhu mít jednou hodně dětí, protože jsem to pokládala za jeden z nejcennějších vkladů do jejich života, a posezení velké rodiny kolem stolu za to nejkrásnější a nejdůležitější, co život může přinést. Teta Mima ale ráda nebyla. Po celý život naříkala, vždycky se cítila ukřivděná a vždycky to ráda všem připomínala : "Jo, kdybych neměla děti, to bych si žila!" Opevnila se ve svém údělu oběti a nikdy se ho nevzdala. Vyrůstala v dobách, kdy ženy začínaly studovat, bojovaly za emancipaci, hlásaly rovnost pohlaví a chtěly být osvobozeny od jha rodiny. Každá z nich ten boj chápala po svém, teta Mima i naše máma viděly věc tak, že děti jsou pohroma, přítěž, nutné zlo. Z dětí tety Mimy kupodivu už nikdo nezatoužil po velké rodině, ani z dětí naší mámy ne, to jenom ve mně byla ta dětinská touha  - a zrovna já jsem se musela provdat za podivína a psychopata, který děti nechtěl. Jenom já jsem toužila po řadě dětí která každým rokem narůstá, po životě skromném, ale plném poezie, jen já jsem měla převeliké a nesplněné přání dát svým dětem to, co mi tak učarovalo u Tesařů. Smutné je to, že s léty se cesty dětí Tesařových rozešly, u Maleny a u Jendy nabraly jejich povahy podivný směr vývoje, vznikla mezi nimi nepřátelství, tatam byla jejich sounáležitost. 
Teta Mima byla vážná, přísná, snad až příliš zodpovědná. Tak jako naše máma nekriticky uctívala Inku, tak ji zas Mima nesnášela, bohémství se jí příčilo. K stáru z ní byla zlá a sobecká stařena, pomatená a velmi bezohledná. To je nevýhoda vysokého věku - změní-li se jím člověk k horšímu, zůstane v paměti všech v této své konečné podobě. Měla houževnatost a sílu osobnosti, což by bylo možné nazvat i méně poeticky - paličatost, umíněnost, tvrdohlavost. K Davidovi, svému vnukovi, se zachovala víc než zle. To už byla dlouho sama, bydlela v paneláku, měla  třípokojový byt a v době, kdy ještě byla při smyslech, ho dala přepsat na Davida. Malena velmi žárlila, dostala sice domek v Širočinách, ale byt pokládala za cennější. Ale už se stalo, byt byl Davidův, David zatím student a svobdný, ještě ho nepotřeboval, bydlel u rodičů. Pak ale se stalo, že David a jeho dívka Marietta čekali dítě. Oba ještě studovali, a neměli kam jít - mysleli, že se nastěhují k tetě. Ta se ale zuřivě vzepřela, že je k sobě nechce. "Ne a ne," dupala vztekle, "sem nepůjdou!" "A co mají chudáci dělat, když čekají dítě?" "Do toho mi nic není, nemuseli tak spěchat. David se musel ženit - a to je hřích. Moji maminku by to zabilo!" To je pravda, babička Roháčová byla chorobně bigotní, ale co by asi říkala jejímu potratu, to už teta nezmiňovala. Nakonec se David s Mariettou nastěhovali k rodičům Járy Hrby, ti měli sice jen byt dvoupokojový, ale láskyplně je přijali. Anička dál chodila o tetu Mimu pečovat a sklízela za to jen výčitky, Malena se z celého průšvihu nepokrytě radovala a domnívala se, že pečuje taky - občas se u tety objevila, přinesla cukrový věneček a uklízela tak, že po bytě rozprašovala voňavku. Nikdy neměla svou matku příliš v lásce, ale teď jí fandila. "Samozřejmě, že si Davida k sobě vzít nemůže - vždyť takový mimino dokáže celou noc řvát! Maminka má právo bejt sama, já bych s Michalem taky bydlet nechtěla, až se ožení!" "Ale vždyť ten byt je vlastně Davidův!" "No to je právě hrůza, vždyť on by ji klidně mohl vyhodit!" "Ale vždyť ji nevyhodil!" "No eště to tak!" Malena žárlila na Aničku a z celé věci se nepokrytě radovala, tetinu zášť k Aničce a zejména pak Járovi s rozkoší živila. Teta už byla pak zcela pomatená, co chvíli zapomněla zavřít vodu nebo nechala hořet plyn, bylo to nezodpovědné nechávat ji v bytě samotnou - ale nebylo možné s ní hnout. Anička chodila zachraňovat co se dá, pomáhali i druzí. David ne, ten už ji vidět nechtěl, Anička jen s politováním konstatovala, že nenašel dost velkorysosti. Když se k tetě přišlo, obvykle se naskytl obraz zkázy, lednička otevřená a v ní shnilé maso, v koupelně žhnoucí infrazářič od kterého málem chytil ručník, nedovřený vodovodní kohoutek a ucpaný odtok dřezu - takže potopa, ve všech kastrolech zuhelnatělé zbytky pokrmů, na uhel spálených, všude neslýchaný nepořádek, jen koš na odpadky byl panensky čistý - tam se nesmělo nic vyhazovat, aby odpadky nepáchly v bytě. A hlavně všude po celém bytě papírky. Stálo na nich psáno, aby jí okamžitě vrátili to či ono - struhadlo, štětku na záchod, staré dopisy, vlněné ponožky... všecko jí údajně ukradl Jára. Po té, co se večer Anička s Járou vrátili domů utahaní po své náročné práci, zvonil u nich o půlnoci telefon, teta rozhořčeně křičela ať Jára okamžitě vrátí co ukradl, kartáček na zuby, pantofle, knížky... nakonec ho osočila i z krádeže dveří od bytu. Potom prý i několikrát za noc volala a hrozila udáním, advokáty, kriminálem. Vzpomněla si, že Jára sexuálně zneužívá Verunku, a vymýšlela tisícero provinění, kterých se dopustil. Jára to snášel stoicky, s klidem a s ruky mávnutím. Anička dál chodila pečovat, uklízet, zachraňovat. Sklízela jen výčitky a poslouchala vychvalování Malenky. Jednou se porouchal záchod natolik, že teta musela být dočasně umístěna v jakési eldéence, a tenkrát mi Malena volala a křičela do telefonu, že Hrbovi jsou povinni okamžitě dát ten záchod opravit, aby se maminka mohla vrátit domů a obvolala takto celé příbuzenstvo - Jára se pak vyjádřil, že řádila jak triumfující bestie. Záchod byl opraven a teta navrácena do svého bytu - Malena na to dohlédla. Vysvětlovala to svou velkou starostí o matku - ale ve skutečnosti měla strach, aby se neuvolnil byt pro Davida. Malenina nenávist začínala nabývat vskutku chorobných dimenzí, stačilo se před ní jen o Hrbových zmínit a roztřásla se zlostí, zbledla úplně doběla a pak se rozeštkala, že jsme její nepřátelé. Její muž Jenda stál vždy na její straně, ať už vyváděla cokoliv, a i teď byl přesvědčen, že tíha péče o maminku spočívá na bedrech jeho Malenky.  Potom už tetin samostatný život vskutku nebyl možný, Anička protekcí sehnala Domov důchodců a vezla ji tam se smutkem, že ji odváží na její poslední štaci.Malena se samozřejmě nepostarala o nic, jen se rozčílila, že si Hrbovi zas všecko zařídili co nejlíp oro sebe. Ten den  jí taky telefonoval ze Švýcar Jenda, matka ho nezajímala, potřeboval slova české písně "Čerešničky čerešně" - prý ji chtějí zpívat v jejich souboru. A tak dobrácká Anička ještě běhala po knihovnách a pídila se po lidových písních. Teta byla v domově důchodců, navštěvovali jsme ji tam snažili jsme se jí potěšit, že je to tam pěkné, a co teprve v létě, až se zazelenají stromy v okolí. "V létě? Ale to už tu nebudu," oponovala a myslela tím, že už zas bude dávno doma. Vyptávala se, co dělají máma s tátou, tak jsem jí říkala, že se mají dobře a že ji co nevidět přijdou taky navštívit. "A co ty, jestlipak už máš nějakého mládence?" V mysli se vrátila o celá desetiletí zpět.
"Ta jedna dcera," vyprávěla její spolubydlící, "ta sem chodí obden, uklidí tu, posbírá špinavé prádlo, přinese čisté, maminku nakrmí, čte jí, ukazuje jí staré památníky, prohlíží si s ní fotky, povídá si s ní - ale ta druhá dcera, ta přijde tak jednou za měsíc, přinese pytlík bonbónů, zašvitoří, nehne ani prstem a zmizí." Přesto byli Malena i Jenda přesvědčeni, že Malenka je pečlivá, milující a přičinlivá, kdežto proradná Anička sem dala maminku jen proto, aby měla pro Davida byt.  
Anička si odnesla všechnu zlobu a vypila hořkost až do dna - přesto na tetu ani na Malenu nezanevřela, za pár let po tetině smrti všechno smazala, na vše zlé zapomněla a odpustila úplně zázračně. Našemu tátovi nemůže odpustit, že o tetě ve svých pamětech napsal, že byla chamtivá. Říkám jí, že on měl rád Davida a nemohl jí odpustit, jak se k němu zachovala. 

Strýc Tesař byl  povahy mírné, vlídné a dobromyslné, Mimu nazýval "panička" a nad tetinou umanutostí jen dobrácky a rezignovaně mávnul rukou. Pocházel z vesnice z velmi skrovných poměrů a ta vesnická prostota na něm ulpívala po celý život, ale ne v podobě buranské hlouposti, spíš v podobě lidové moudrosti. Všechny jejich děti byly matematicky nadané, dcery inteligentní, jen Jenda se vyznačoval prostoduchostí. A je-li tato prostoduchost říznutá tetinou bohorovností, vychází z toho dosti problematická povaha. Malena se vyznačovala vychytralým sobectvím, Anička okázalou ušlechtilostí skvělé lékařky a lehkým pocitem nadřazenosti, a Jana zlatým srdcem. 
U Tesařů se pěstovalo takové to trochu povyšování, ne tak po šlechticku jako u Votočků, ale tak jaksi po učitelsku : my víme všechno nejlíp. U Aničky, která je inteligentní, houževnatě pracovitá a po celý život se nepřetržitě vzdělávající, je to celkem přijatelné. Horší je to u Jendy, ten je infantilní a dětinsky egoistický - tady jde ta povýšenost nesmírně na nervy. Malena do té nadřazenosti uměla přimíchat i zlomyslnou radost z cizích nedostatků. A pokud sama projevila mezery v základních znalostech, což se stávalo nezřídka, smála se jim tónem, který pravil : mně se přeci musí všecko odpustit, já jsem totiž Malenka. To samo o sobě musí stačit, abych byla všemi uznávaná a zbožňovaná. 
Provdala se za Jendu Ibla, který byl do ní celý život zamilován. Převelice hodný kluk, snad na celém světě neměl nepřítele, vždy a všude byl milý, ochotný a usměvavý, každý ho měl rád. Vždy a všude se snažil jen pomáhat, koho viděl, k tomu byl vstřícný, vesele laskavý, dobrosrdečně přátelský. Neublížil nikdy nikomu, nikdy neřekl křivé slovo, snad ani myšlenkou by neukřivdil. Jen jedno nesnesl - aby měl někdo něco proti jeho Malence - to potom se neznal. Malenka si žila v jeho něžné péči jako v bavlnce, po celý život přesvědčená o své výlučnosti a zázračnosti, trošku sobecká, trošku vychytralá a trošku dětinsky roztomilá. Když jí Jenda zemřel, byla roztrpčená na celý svět, že odmítá pokračovat v hýčkání, kterým ji Jenda zahrnoval, postrádala celodenní servis a neustávající zbožňování, byla zcela zoufalá a nechtěla už vlastně dál žít. Dá se říct, že se bez Jendy utrápila. 
Jenda a Standa Iblovi byli dvojčata. Byly jsme kdysi s Malenou na koncertě a tam jsme je poznaly. Dali se s námi do řeči - že máme společné známé - jsou spřízněni s tetou Inkou a s Landrovými, a také s výtvarnicí Libuší Votočkovou. Té se říkalo "tete Buša". Se strýcem Landrem se zdravívali říkankou "Hůl do vody vnořená" - "zdá se býti zlomená!" Vyprovázeli nás pak domů, Jenda Malenku a Standa mne. Byli oba velice milí, k nerozeznání si podobní, a oba o nás projevili zájem, pozvali nás na výlet ve čtyřech, já jsem se vymluvila, Malena jela nadšeně. S Jendou se do sebe zamilovali, zapadli do sebe jako dvě půlky přelomené cihly. Malena se svým sobectvím a Jenda se svojí touhou pečovat. Malena s potřebou být uctívaná a Jenda se svojí potřebou uctívat. Malena se svojí ochotou nechat jiné pracovat, Jenda s pocitem, že musí dělat práci za druhé. Jejich soužití klapalo dokonale, jen snad možná cítíval Jenda v hloubi duše, že je využívaný a trochu lidmi pohrdaný. Nikdy si ten pocit nepojmenoval, Malenka pro něj byla nadpozemská bytost, světice a královna, ale když by to náhodou vyslovil a pojmenoval někdo jiný a vyslovil nahlas to, co si nechtěl Jenda ani pomyslet, tehdy se vskutku rozzuřil. On, dobrák od kosti, ke každému laskavý a srdečný, ochotný opečovávat a obskakovat celý svět, on který se nikdy nezlobil a na Malenku nejmíň, ten dobrotivý Jenda začal řvát, zrudnul, na čele mu vyvstaly žíly, zuřil, křičel a křičel. Nezuřil na Malenku, zuřil na toho, kdo si dovolil říct pravdu, kdo poodhalil ten cípek opony, kterou si namaloval k zastření skutečnosti. Na toho, kdo mu připomněl, že skutečnost není taková, jakou ji chce mít a jak se ji snaží vidět. Vykřičel všechen svůj vztek na to, že je onučka a rohožka, i na to, že si to neumí přiznat. 
Jednou mě vzali Iblovi do Širočin, jeli tam po zimě poprvé, začínalo teplo, Malena se těšila, že se budem opalovat. Jenda shledával, jaké nepořádky tu natropila zima, že je v jednom místě povalený plot, že se v koutě zahrady válí od loňska hromada pokáceného roští. Malena vytáhla před chalupu lehátka, otevřela dobré pití. "Pojď, tady si lehnem," lákala . "Jendo, pojď taky." "Nezlob se Malenko, já nemůžu, já musím odvozit to dřevo," omlouval se Jenda provinilým hlasem, a odcházel vozit kolečkem hromady roští. "My bysme mu měly pomoct, ne?" špitla jsem nesměle. Bylo mi trapné ležet a dívat se, jak někdo pracuje. "Ale né, jen si klidně lehni, on to dělá rád," kázala Malena a hned se  bez nějakých pocitů viny svlékla do opalovaček. Tak tedy jsem ji následovala, na rozdíl od ní aspoň s pocitem viny. Jenda zatím vezl kolem nás kolečko, naložené roštím, sotva ho za ním bylo vidět. Malena se rozčílila: "To musíš jezdit zrovna tudy? Nevidíš že tu ležíme?" "Nezlob se Malenko, jinudy bych neprojel, omlouval se Jenda a připadal si provinilý víc než já.   

Jenda Tesař, z dětí Tesařových nejstarší, narodil se v Horní Vltavici za lehce dramatických okolností. Jako kluk byl chytrý, nápaditý, vynalézavý. Velmi jsem ho obdivovala, při našich dětských hrách býval kápo, společně s Pavlem Klenerem. V jeho hlavě se rodily chytré a neotřelé myšlenky, jimiž obohacoval veškeré svoje konání včetně našeho dětského hraní. Vždycky vymyslel cosi zábavného, trochu praštěného a vesměs velmi neobvyklého, co jsme rádi napodobovali. Když potom dospíval, choval se dost divně, byl velice hrubý k sestrám, a nebral si servítky ani při styku s dospělými. Když Jana odcházela na ples, začal jí vysvětlovat, že tam chodí lidé nejen tančit, ale také se potěšit pohledem na hezké tváře hezky upravených lidí. A že je od ní velmi nezodpovědné, když jim svojí vizáží tento požitek překazí. Když pak za jeho sestrami chodili jejich nápadníci, pokřikoval na ně ze svého pokoje vulgárnosti jak nějaký puberťák - přestože už byl ve věku, kdy by se měl chovat normálně. Na Jendu Ibla hulákal "Ibl-blbej-ibl-blbej" nebo "fujtaíbl-fujtaíbl", na Járu či Anatola bučel, a vůbec vyváděl jak blbec. Občas si našel dívku, povodil ji za nos, slíbil manželství a pak ji hulvátsky a hrubě opustil, když ji ještě před tím potýral pohrdavým a nevycválaným chováním. Asi to bylo pro tu holku štěstí. Když jsem ho jednou s jednou dívkou potkala, začal mi horlivě a před ní vysvětlovat, že to není žádná jeho milenka - jakoby bylo na tom cosi nepatřičného a hanebného, jít s dívkou po ulici. Nakonec se přecijen oženil, vzal si Italku Margaretu, narodil se jim  Giulio.  Manželství s Margaretou nevydrželo, prý byla praštěná i ona, o Giulia se nestarala, po rozvodu ho přiklepli Jendovi. Giulio se oženil s jakousi jihoameričankou, podle Jendy prý se za něj provdala jen proto, aby se dostala do Evropy. Na stará kolena se Jenda oženil podruhé a ve dvaašedesáti letech se stal otcem holčičky Aničky, ale s manželkou nežije a Anička ho skoro nezná. Za komunistů emigroval do Švýcarska a učil tam na škole, ale v zaměstnání i všude jinde prý měl tolik konfliktů, že ho dali nakonec do invalidního důchodu. Pro Švýcary nebo Holanďany je to sociální případ, ale když přijede k nám do Čech, rovná se v přepočtu na naši měnu jeho důchod ministerskému platu. Považuje nás tady za chudáky a posmívá se nám, ale rád se od nás nechá živit. Po pádu komunizmu začal jezdit do Čech, bydlíval u mně. Když jsem ho poprvé uviděla, měla jsem upřímnou radost ze shledání, ale brzy ta radost byla vystřídaná zklamáním a zlostí. Choval se tak povýšeně, neomaleně a protivně, že mě brzy naštval, a kdekoho jiného taky. Malena se zlomyslností sobě vlastní mi ráda referovala, co o mně vypráví - prý že naschvál nekupuju jídlo, aby ho musel koupit on (za celou dobu pobytu mi koupil osminku másla), že naschvál blbě vařím aby mi toho moc nesnědl, že jsem mu ukradla mapy z průvodců, atd. Když přijel, první co bylo, že se rozčílil, jak jsou u nás špinavé silnice a že má strašně špinavé auto, jestli bych neměla nějakej hadr. Půjčila jsem mu svůj vypraný hadr a čistý škopek, s provinilým pocitem, že máme špinavé silnice. Jenda si umyl  auto, vrátil mi to všecko zablácené, bez omluvy, jenom naštvaný na naše silnice a vůbec na bídné poměry v Čechách. Pak mi vynadal, že ho okradli veksláci a cože to u nás cizincům děláme. Vyčetl mi, že mám strašně malou koupelnu - on že ji má doma tak velkou, že v ní může i cvičit, pak se sprchoval a hodinu pouštěl drahou horkou vodu, se kterou jsem já úzkostlivě šetřila. S těma průvodcema to bylo tak, že jsem si je koupila, opsala si z nich nějaké výlety, vyndala jsem si z nich mapy a chtěla jsem je prodat v antikvariátě. Jenda si je prohlížel a líbily se mu, tak jsem mu je dala. Pozastavil se nad tím, že v nich nejsou mapy a já jsem mu řekla, ty že jsem si  nechala, a když ty průvodce nechce, že si je brát nemusí. On řekl, že si je vezme i tak. No a pak to interpretoval tak, že jsem je ukradla. Malena zas připojila historku o klekačkách. Vyrábí je Radky tatínek a za jednu chce 600 korun. Jendovi se líbila a říkal dokonce, že kdyby si ji pořizoval ve Švýcarech, přišla by ho na tisícovku. Jednu si objednal - ale pak náhle oznámil, že ji nechce. Že prý jsme u nás žebráci a dávat tady někomu šest stovek je moc.
Jednou bydlel v Púchovské jen s Petrem, já jsem byla v Chlumci. Vrátil se domů dřív než Petr, zamkl a nechal klíče v zámku. Šel spát a když se Petr vrátil, nemohl dostat domů. Jenda spal a neotevřel. Nakonec musel Petr přečkat noc ve sklepě. Nestěžoval si, ani bych se nebyla po návratu  nic dozvěděla, kdyby Jenda nevyrukoval se svou verzí: "Ten Petr je blbej, zabouch si klíče a nedostal se do bytu!" Ptala jsem se Petra, jak to bylo, a teprv pak mi to Petr vysvětlil.
S Jendou byly nekonečné potíže, nikdy nevrátil klíče od bytu a pak je po někom ze Švýcar poslal, ať si je u něj vyzvednem. Přivezl sice dárky, ale okecal to takovým způsobem, že jsem ztratila chuť si je vzít. Zejména o jakýchsi sušených žampiónech neustále zdůrazňoval, jak byly drahé, až jsem se ho zeptala, jestli si je nechce raději vzít zas zpátky, na což on kývnul, že teda jo. Litoval mě že mám malou ledničku a slíbil mi, že až bude ve Švýcarsku sběr šrotu, přiveze mi větší - to prý lidi vyhazujou i docela funkční věci. A vůbec mi toho spoustu slíbil, tu koberec, tu kávovar - zůstalo samozřejmě jen u těch slibů, ale sám měl pocit, že je velmi hodný a štědrý. 

Když vraceli restitucí dům ve Všehrdce, dostal Jenda čtvrtinu po tetě Mimě a slíbil, že vyplatí svoje sestry. Aničce a Maleně peníze dal, ale Janě ne, té řekl, že nic nepotřebuje, že je bohatá dost. Jana mu to odpustila, ale když pak Jenda svou čtvrtinu prodal a koupil si jakousi horskou chatu, tehdy se na něj naštvala i ona.

Nakonec se na Jendu postupně naštvali všichni. Spoluvlastnictví s ním bylo neúnosné, z Michala a Evžena začal dělat mafiány, kteří ho okrádají a rozesílal známým jakési karikatury, které to měly ilustrovat. Spojil se s Dagmarou, která měla stejné pocity - že totiž ji rodina okrádá, najali si advokátku, rozpoutávali válku. Bylo to všecko absurdní, ve skutečnosti podle zákona nemuseli emigranti dostat nic a byla to jen dobrá vůle příbuzných, že jim dědictví ponechali. Je to smutné, že to bývá majetek, který obvykle znepřátelí příbuzné na život a na smrt.

Když jsme byli malí, míval Evženek Jendu velice rád. Jenda ho o prázdninách brával na kole na výlety, nakoupil mu cestou mnoho dárků, hraček i knížek, učil ho všelicos vyrábět, byl k němu velice laskavý. I já jsem ho kdysi obdivovala pro jeho chytré nápady při našich hrách. Ale zůstal po celý život jaksi dětinský, k stáru prostoduchý a ochotný uvěřit všemu, co mu kdo nakukal. A při tom nesmírně povýšený, bohorovný a namyšlený, to ostatně byli tak trochu všichni Tesařovi. Krom strýce a Jany.

Jana se nepovyšuje. Celé dětství byla u Tesařů posmívaným Benjamínkem. Jenda na ni vymýšlel chytáky, mučidla a posměšné říkanky, Anička ji s moudrou přezíravostí napomínala, Malena si z ní utahovala se zlomyslnou jedovatostí. Ani já nemám čisté svědomí. Bývalo to občas velmi povzbuzující přidat se k ostatním, cítit se zdatně a vyvyšovat se nad nejmladšího. Nevím, zdali zrovna tahle sprcha dětských bezohledností udělala z Jany tak výbornou osobu. Jisté je, že Jana je laskavá, hodná, soucitná, nám chudým příbuzným ochotná vždy pomáhat. Ale nebyli jsme jako děti zlí pořád. Častěji jsme si dobře rozuměli a pěkně jsme si hráli.   
Po letech, když byly Manče Sokolové asi čtyři roky a přišlo se na to, že neslyší, nebylo socialistické zdravotnictví schopné dát jí ihned sluchadlo, měla na něj čekat snad půl roku, možná rok - a pro malé dítě je takové vyřazení ze života zásadní. Tenkrát Vasiljevovi koupili sluchadlo v Holandsku za své, stálo je to hodně - říká se že tolik jako osobní auto - ale pro Manču to udělali. A po mnoha letech, když zas byla Evička přepadená, znásilněná a málem zabitá,  kdekdo ji litoval, ale byla to Jana, kdo mi telefonoval a vyptával se, co jí má koupit, aby jí to udělalo radost - že na to dá třeba všechny úspory.Ať si Eva řekne co by chtěla - kolo, hudební nástroj, televizor, foťák, nějaké oblečení, zájezd...jenom abych vyzvěděla, co by to mělo být. A jednou vzali Petra s sebou na dovolenou do Rakouska, aby dělal společnost Tomášovi, všecko mu platili, Anatol mu tam ještě koupil hodinky. Při každé návštěvě Čech nás vždy zahrnou dary, a hostí tu oni nás místo abychom hostili my je. Mnoho z nás u nich bylo na návštěvě a vždycky nám udělali skvělý program, zase nám všecko platili, a zase hostili oni nás po celou dobu.
Škoda, že se nesmělo narodit to Tesařovic páté dítě. kdo by to byl? Byl by jako Anička? Jako Jana?  Byl by to kluk? Nebo holka? Byl by to někdo další do našich her, možná by byl úplně jiný, než si můžem vymyslet a představit - vždyť i sourozenci Tesařovi jsou  všichni hodně odlišní. Byla by to neopakovatelná a nenahraditelná lidská bytost, jaká se už nikdy nenarodí. Děti Tesařovy provázely moje dětství  a byly to osobnosti, které  ve mně mnoho určily a mnoho pro mne znamenaly. Jaká škoda, že jich nebylo pět. 

Můj dědeček z máminy strany se jmenoval Antonín Roháč. Ve třech letech mu zemřela maminka a byl potom vychováván u Mezníků, v rodině svých příbuzných. Z rodiny Mezníků pocházelo několik známých osobností:  Jaroš  Mezník byl zemským prezidentem Moravy, jeho syn Jarek Mezník byl za komunistů činný disident a po jejich pádu se stal významnou osobností v politice. Jaroš Mezník byl za Němců zatčen, když byl veden k výslechu vytrhl se strážím, vyskočil z okna a zabil se pádem na vězeňský dvůr.
Otec Antonína Roháče se podruhé oženil s Vítězkou Roháčovou, bohatou selkou z Miroslavských Knínic na Moravě, ještě když Antonín studoval. Ta prý byla lakomá a odmítla nevlastního syna živit, takže studií musel zanechat. Velmi ho to celý život mrzelo a když měl vlastní děti, umínil si, že všechny musí mít vysokou školu. Oženil se s Annou Herzogovou, měli šest dětí a ty, které dožily, vskutku všechny vystudovaly. U mnohých jeho dětí se vyskytlo matematické nadání, nejvíc asi u Toníčka, ten ale zemřel mladý. 

O seznámení dědečka Antonína Roháče s babičkou Annou Herzogovou se vyprávělo  toto:  : Anna bydlela s rodiči na nádraží, kde její tatínek dělal přednostu, měla režijní jízdenku a jezdila vlakem do sousedního města na hodiny francouzštiny (nebo klavíru? - jisté je, že nikdy neuměla ani hrát na klavír ani mluvit francouzsky, a nikterak jí to nechybělo). V onom sousedním městě jí vždy přišel otevřít dveře vagónu mladý, úslužný a elegantní nádražák, měl knírek a slušivou uniformu, a dvorně jí pomohl vystoupit. A když jela domů, opět ji pomohl nastoupit. Jednou se stalo, že se Anna na hodině zdržela a vlak, kterým vždy jezdila domů, byl pryč. Co teď? Stála na perónu, zdrcená, bezradná, div neplakala. Spatřil jí tam ten mladý muž a hned se jí ptal, co se jí stalo a může-li jí pomoci. Anna mu sdělila, jaké neštěstí ji potkalo - vlak jí ujel, co bude dělat? a on ji vesele uklidnil: "To nic, slečno, pojďte do kanceláře, podíváme se, kdy pojede další!" Překypoval ochotou, pomohl jí vyhledat příští spoj v jízdním řádu, dali se spolu do řeči, a najednou se spolu bavili tak dobře, že Anně málem ujel i ten další vlak.   
Pak chodívali Antonín s Annou na procházky, ovšem tak, že s Annou chodila i její maminka a kráčela mezi nimi.
Tak se stalo, že se vlastně poprvé políbili až o svatbě. O svatební noci pak čekalo Annu zlé trauma, neměla ani tušení co manželství obnáší, byla šokovaná a zoufale prý plakala. 
Nicméně pak porodila šest dětí, které opět  vychovávala v bázni boží a přísné mravopočestnosti, tak jak byla vychována sama. 

Krátce po svatbě jeli Antonín s Annou učinit zdvořilostní návštěvu u Antonínova otce a jeho druhé ženy Vítězky - té, která nechtěla platit jeho studia. Příliš se na tu návštěvu netěšili, nicméně se na ni jednoho dne vydali. Dojeli vlakem do Moravského Krumlova a pak šli pěšky do Knínic. Bylo vedro, po strastiplném putování konečně došli na místo určení a zmořeni si sedli na lavičku na návsi, aby si oddechli. "Tak se mi tam nějak nechce," prohodila Anna. Antonínovu macechu neznala, ale po tom, co o ní slyšela, ji netoužila poznat. "A víš, že mně  taky ne?" řekl Antonín upřímně z hloubi duše. "Tak co kdybychom tam nešli?" "To je nápad!" a oba se shodli na tom, že vlastně na žádnou návštěvu nemusí jít a v letním žáru se vydali zas po prašných cestách zpět do Krumlova na vlak a na zpáteční jízdu do Prahy, s radostí že nakonec celou věc dobře vyřešili.  

Herzogovi byli bohatí, měli sklárnu, Anna dostala k svatbě od rodičů dům ve Všehrdově ulici. Žilo se jí dobře, nikdy nemusela chodit do práce, měla dvě služebné. Nezpychla, vždy byla mírná, laskavá, dobrosrdečná, také vždy dobře naložená, bylo-li třeba i skromná a nenáročná, se vším srozuměná, vždy bez reptání přijímající to, co osud přinesl. Ač z mládí uvyklá na bohatství a komfort, dokázala se smířit s nemajetností a životem na pokraji chudoby (to za komunistů). Byla dětsky naivní až infantilní - toho si byl dobře vědom její muž, když ve své poslední vůli nabádal děti, aby maminku nikdy neopouštěly a postaraly se o ni. (Což splnila Mářa, ta s maminkou zůstala a vzorně  o ni pečovala až do její smrti.)  
Je zajímavé, jak tato dětinskost a infantilnost prosakuje do příštích pokolení a u některých potomků se silně projevuje.  
Po celý život se Anna zabývala ručníma pracema, ovládala jich spousty, vyšívala, pletla, síťovala, s dětskou radostí a spokojeností vytvářela záplavy deček, ubrusů, přikrývek a obdarovávala všechny kolem.  Snad jedinou chybou Anny Roháčové bylo to, co sama pokládala za svoji největší přednost: a to fanatická zbožnost, bigotnost, puritánství, patologická mravopočestnost. Přísně dbala na mravnost svých dcer, příčily se jí krátké rukávy u šatů, o jejím dohledu nad nedělním odchodem do kostela se tradovaly horory. Když Mářa odjela kamsi na hory, snad že s přítelem Ferykem, napsala jí v dopise, že by ji raději mrtvou viděla, než aby s něco dozvěděla... Ve věcech víry a slušného oblékání neznala slitování. Ale ve všech oblastech krom otázek víry byla andělsky hodná, snášenlivá, tolerantní a mírná. Milovala zvířata a nikdy žádné nezabila, ani mouchu nebo mola, k dětem byla trpělivá a nepamatuju se, že by byla kdy nějaké uhodila. V altruizmu došla tak daleko, že litovala i ďábla : "On je vlastně chudák ..." 

Anna Roháčová jezdila se svými dospívajícími dětmi na prázdniny do Knínic  - nebydleli u Vítězky, ale u strýce Pépka. Pomáhali mu v jeho hospodářství, někdy chodili na procházky po okolí Knínic, Anniny děti se tu prý velmi nudily, nebylo tu žádné povyražení, jen letní vedro, akátové lesy a vyprahlá rovina. Strýc Pépek proslul pozoruhodným modlením před obědem. Rodina se sešla, důstojně se rozestoupila kolem stolu a čekala, až strýc Pépek odříká modlitbu, aby mohli zasednout a pochutnat si na polévce, která už na stole voněla. Světnice ztichla, strýc sepnul ruce, sklonil hlavu a vážným hlasem započal odříkávat : "Zdrávas Maria..." - a slepice venku znejistěly. Co znamená to náhlé ticho? Dveřmi, kvůli horku dokořán otevřenými, opatrně nahlédly do síňky. "... požehnaná tys mezi ženami ..." slepice se pomalu osmělovaly dál, naklonily hlavičku a nakoukly do světnice. "... a požehnaný je plod života tvého - jedeš, potvoro!" poslední slova byla vzkřiknuta tónem výhružným a patřila slepicím. Ty se lekly a stáhly se ze svých pozic. Strýc opět sklonil hlavu a pokračoval zbožným hlasem : "Svatá Maria matko Boží - zatracená mrcha, už je tu zas!" rozkřikl se rozezleně, protože slepice se opět pozvolna osmělily a vstoupily na posvátnou půdu světnice. Po varovném výpadu ustoupily, ale ne na dlouho. "Pros za nás hříšné - mrcha jedna zpropadená, já po ní něco hodím, ona tu zas nasere - nyní i v hodinu smrti naší - marš ty potvoro ven, než bude po tobě, huš!" Strýc vyběhl vyhnat slepice a mohla se nalévat polévka. 
Moje máma na tyto epizody vždy vzpomínala s velkým veselím a srýce uměla skvěle napodobit. Nevím, jak se k nim stavěla babička.

Rodiče Anny Herzogové byli Němci, ale žili v Čechách. Tatínek byl přednostou na dráze, býval často překládán z jednoho místa na jiné, bydleli vždy na nádraží. V Jestřebí-Rájci, v Chocni.  Naposled bydleli v Halbstadtu - dnes Meziměstí. Anna měla několik sourozenců, ale všichni zemřeli, zůstala sama. Provdala se za Čecha a cítila se Češkou. Za německé okupace ji na jakémsi úřadě přemlouvali, aby se přihlásila k Němcům, že by měla výhody - na příklad německé potravinové lístky. Na to řekla, že už není Němka, že už je Češka. Byla možná dětinská - ale nebyla zbabělá. 

Anna schovávala jakousi pušku po svém tatínkovi, ale  za německé okupace byl na nelegální držení zbraně trest smrti, popravili celou rodinu. Anna nechtěla pušku odevzdat, zakopala ji do sklepa pod uhlí. Gestapo dělalo namátkové kontroly, přišli i k Roháčům. Policista v bytě nic závadného neobjevil, a chtěl se ještě podívat do sklepa. "Samozřejmě," řekla Anna a šla mu sklep odemknout. Byla v ní malá dušička, ale nedala nic znát. Policajt chodil sklepem, chodil i po tom uhlí, trochu do něj kopnul botou, rozhlížel se, nic neviděl. Anna stála na schodech, svítila mu baterkou a modlila se k Panně Marii. Policajt pochodil sklepem, naposled se rozhlédl, nic závadného nenašel. 
Druhý den Annin zeť Evžen pušku vyhrabal, rozřezal pilkou na železo, kusy zabalil do úhledných balíčků a v noci je naházel do Čertovky. Příhoda se pak dávala k lepšímu spíš jako humorná než strašná, koneckonců dobře dopadla.  

K lidem jiného vyznání než římsko-katolického zaujímala Anna velmi podezřívavé až nepřátelské stanovisko. Když její vnučka Anička Tesařová odjížděla se školou na povinný lyžařský zájezd, ptala se jí babička, jsou-li všechny dívky, které s ní jedou, katoličky. Anička po pravdě řekla, že ne - mezi jejími spolužačkami jsou i evangeličky, některé jsou dokonce bez vyznání. Babičku to velmi rozhněvalo : s takovými přeci nesmí jet! 

Když jsem byla dítě, dávala mi přísné lekce z náboženství, tak trochu připomínala ty katolíky se zaťatou pěstí, zaťatým srdcem a zaťatou myslí, jak se o nich vyjádřil Halík. Vysvětlovala mi, že jenom naše víra je ta pravá - a já jsem to nemohla pochopit: "Proč jen naše víra?" "Protože my to víme." "Ale vždyť jiní to také vědí, a věří že jen jejich víra je pravá." "Jiní to nevědí a jsou pomýlení." "Ale co kdyby ses narodila do rodiny s nepravou vírou, tak to bys přeci přijala tamtu." "Dostalo se mi té milosti, že jsem byla vychovaná v té pravé víře." S babičkou se příliš nedalo diskutovat, přemýšlení bylo podle ní podezřelé a vedlo k rouhání, křesťan nemá přemýšlet, mohl by spáchat hřích. Ani číst bibli nemá, mohl by si ji nesprávně vyložit.  

Anna přes všechnu svoji dobrotu stále slídila za svými potomky, zda nehřeší, a hříchem bylo málem vše, co církev přímo nenařídila. Třeba vykládání karet. Když jsme jezdili na prázdniny do Čermné, propadli jsme tam pasiánsi. Bylo to odlehčující prázdninové počínání, hra, zábava, snad i mírné bystření ducha, nikdo z nás v tom nehledal nic špatného, snad jen že je to ztráta času, ale ta tak trošku k prázdninám patří. Jen babička Anna se mračila a hleděla na nás velmi nedůvěřivě : snad si nevykládáme budoucnost? To by byl hřích! Museli jsme ji ujistit, že to jsou vlastně hry pro jednoho a že určitě ani nevěštíme ani nečarujeme. Ani tak nezískala ke kartám důvěru, zdály se jí být příliš nepobožné.

Anna se přimykala k víře jako k jistotě, která ji zbavovala obtížného úkolu myslet. Nerozlišovala rozumné od nesmyslného, netrápila se hledáním, neznala pochybnosti. 

Jinak byla Anna Roháčová velice hodná, milovala zvířata, nikdy žádnému nedovolila ublížit, angažovala se ve spolku pro ochranu zvířat (dokud ho komunisti nezakázali), nikdy by žádné zvíře sama nezabila. Jen dbala na to, aby se zvíře náhodou nepřiblížilo třeba kostelu, hřbitovu nebo nějakému kříži. Její kočka Miňonka směla všecko, jen ne lézt na poličku, kde stála madonka.
Miňonka byla kotětem od naší kočky Mazlíčka, ta nás zásobovala velikým množstvím koťat, my jsme je pak roznášeli po hřebenkovských vilách a když jsme je neudali, nosili jsme je do ústavu hluchoněmých, kde si je vzaly jeptišky vždycky. Jednou nás napadlo darovat jedno kotě babičce - a byl to nápad vskutku skvělý, protože babička měla z dárku obrovskou radost. Milovala svou kočičku od prvního okamžiku, vřele a dětinsky, a říkala že si nikdy nemyslela, že ji ještě v životě taková veliká radost potká. S tetou Mářou vymyslely jméno Miňonka - že je malá, a že se tak jmenují jejich oblíbené pišingry. Ale běda! Jak byl Mazlíček kočkou trpělivou, která se nechala oblékat do panenčích šatů, muchlat malým Evženkem, vozit "výtahem" ma verandu a nebo házet z okna na stříšku nade dveřmi, aniž by se ohradila, tak byla Miňonka zlá. Zákeřná, nesnášenlivá, nedůtklivá, útočná. Do ruky, která by ji chtěla hladit, zaťala drápy, občas nic netušícího člověka napadla, zákeřně kousla, sekla a utekla. Nebylo možno se s ní pomazlit, naopak bylo nutno mít se před ní na pozoru. Babička byla od Miňonky zle zřízená - přesto ji milovala, všecko jí odpouštěla a byla šťastná, že ji má. Jen jedno Miňonka nesměla - skákat na poličku s panenkou Marií, tu by znesvětila, jinak směla všechno.  

Po celý život se babička věnovala ručním pracem. Znala jich bezpočet, neustále jen cosi štrikovala, pletla, háčkovala, síťovala, znala spoustu textilních technik. Vlastně si ji nepamatuju jinak, než s ruční prací. Uměla krásně vyšívat, vyráběla koberečky, dečky, ubrusy i ubrousky, také svoje slavné mechové růžičky. Vnoučatům vyšila krásné povlečení na postýlku - ažůrové čtverečky a v každém vyšitá květinka, vždycky jiná. Seděla v žinylkovém přehozu, velmi tlustá, usměvavá, vždy spokojená, mírná a laskavá, nezbytný košíček s klubíčky stál vedle ní. Pracovala na nějaké dečce, pletla svetr, vyšívala, jindy síťovala, nikdy neseděla nečinně. Nosila secesní účes, jaký byl v módě za jejího mládí, nikdy ji nenapadlo česat se jinak. Oblékala se přísně, všecko z tmavých látek, sukni až k zemi, dlouhé rukávy i v nejparnějším létě, nikdy výstřih. Tenkrát babičky chodily v tmavém a smutném oblečení. Jedinou ozdobou bylo fiží u krku. Našim medvídkům ušila krásné oblečky i s kapsičkama, lemované, pěkně jim padly. Šuškalo se, že ji prý uráží nahota i u medvídků. S dětskou radostí nám chystala dárky k svátkům i k narozeninám, stále vyráběla něco, čím by nás mohla obdarovat a potěšit.  Jen při spatření náznaku bezbožnosti či nemravnosti se měnila v přísnou bojovnici. Pak byla i přes všechnu svoji dobrotu postrachem pro své okolí. Jednou třeba si u vody sedla teta Mářa na deku v opalovačkách. Babička seděla opodál na své přenosné židličce, samozřejmě oblečená do šatů s rukávama, uviděla tetu a zděsila se : "Ale Mářo - vždyť jsou tu děti!"
Teta Mima o babičce kdysi prohodila, že byla po celý svůj život dítě. "Ale jak vás teda mohla vychovávat?" divila se Anička. I mně tenkrát připadalo nemyslitelné, že by dospělý člověk a navíc rodič mohl zůstat dětinským.

Anna Roháčová měla šest dětí. Nejstarší byl syn Toníček, byl to nadaný matematik, už v jedenácti letech psal články do matematických časopisů. Zemřel na zápal plic v osmnácti letech (nebyla antibiotika). V den pohřbu dostal povolávací rozkaz do 1.světové války. Matka jeho spolužáka, který v té válce zanedlouho padnul, pak říkala Anně : "Buďte ráda, že vám umřel doma a že víte, kde je pochovaný!"
Druhý syn byl Vojta, ten vystudoval medicinu, oženil se s Marií Dillingerovou, měl dcery Malenku a Dášu, zemřel na anginu pectoris v devětatřiceti letech.
Potom přišly holčičky : Anna, které se říkalo Mima, ta vystudovala matematiku, provdala se za Jana Tesaře, oba byli profesory matematiky a fyziky. Měli čtyři děti - Jendu, Aničku, Malenu a Janu. Pak tu byla Mářa, ta vystudovala práva, byla svobodná. Nejmladší dcerou byla Dora, vystudovala medicinu, provdala se za lékaře Eugena Nešpora, měli tři děti - Dorotku (to jsem já), Ivanu a Evženka. 
Někde mezi Anninými dcerami byla Gabrielka, která zemřela jako jedenáctiměsíční miminko na záškrt (nebyla antibiotika).
O životě Anny Roháčové znám jen kusé příběhy, střípky občas vyprávěné, epizodky vzpomínané tetou Mářou, ale vlastně nevím kdy a kde se udály, co předcházelo a jaká byla dohra, a jaký byl ten všední každodenní život kolem. Ráda bych znala víc, ale už není koho se zeptat. 
Anna Roháčová přísně dbala na mravopočestnost a slušné oblékání, příčily se jí i krátké rukávy u šatů, jít ven s neoděnýma rukama pokládala za nemravné. Vyprávělo se, jak Dora zamlada kamsi odcházela z domova a protože bylo horko, šla jen v letních šatech s krátkými rukávy. Maminka to spatřila a nařídila jí vzít si svetr. Dora si ho tedy oblíka, ale sotva vyšla z domova, svetr svlékla a nacpala ho prý někam do jakési skrýše ke vchodovým dveřím. A při návratu si ho zase vzala na sebe. 
Mářa s Mimou si onikaly. S Dorou už ne - vysvětlovaly to tím, že jen v lepších rodinách si děti onikají, a když se narodila Dora, už prý jich bylo moc a přestali být lepší rodinou. Někdy to onikání legračně napodoboval malý Michal, podle vzoru tety Máři říkal své babičce : "Mimo, tady to má, Mimo vzala si to, Mimo šla sem."

Když děti dorůstaly, byla Anna preventivně zoufalá z toho, co by se mohlo stát. Pokud byly mimo domov, psávala jim srdcervoucí dopisy o tom, jak se strachuje o jejich dušinky, a že než aby se "něco" dozvěděla, to by je raději viděla mrtvé. To "něco" bylo cosi tak strašlivého, že se to nedalo ani nijak opsat, natož vyslovit. Snad tím zoufalstvím chtěla svým dětem zajistit bezúhonnost a tou bezúhonností štěstí a život věčný - ale spíš jim asi vnesla do života úzkost, neurózu a bůhvíjaké komplexy. Kdoví, proč naše matky byly tak antisexuálně fanatické. Bylo to zděděné, nebo vychované? Vždycky, když se podle nich kdokoli v tomto směru sebenepatrněji provinil, zaplály jim oči zlobou a vzedmulo to v nich vlnu hněvu a pohoršení. 

Anna Roháčová dostala k svatbě dům ve Všehrdově ulici, kde rodina zprvu bydlela, ale později se na nějaký čas nastěhovala do domu u Chotkovy silnice nad Klárovem, kvůli čistému vzduchu. 
Mima vzpomínala na Doru z těch dob : byla prý krásné dítě s vlasy černými a kudrnatými jak cikáně, a volávala na sousedovic chlapce Jarku, který choval želvu : "Lajto, pot kumit delvu!" Dva starší bratři občas mívali mladší sestřičky na starosti. Když chodily do školy, měli za úkol je vodit, což úkorně nesli, asi se styděli za svoji chůvovskou roli. Občas říkali ležérně kamarádům : "Hele, vodveď mi ségry do školy, vypočítám ti za to matiku!" Holčičky byly nuceny capat s cizím klukem. "A né abyste žalovaly!"
Léta utíkala, do školy už chodily holčičky samy, kluci studovali na gymnáziu. Toníček byl nadaný matematik, v jedenácti letech prý psal příspěvky do matematických časopisů. V sedmnácti letech zemřel na zápal plic, antibiotika nebyla. Měl prý také epilepsii, ta se tenkrát považovala za těžkou nemoc a o nevyléčitelně nemocných dětech se říkalo "kdyby si ho radši pánbůh vzal". Nevím zda si to myslela i jeho maminka, ale jaksi mezi řečí probleskly náznaky toho, že byla s jeho smrtí smířená. V den svého pohřbu dostal Toníček povolávací rozkaz, aby narukoval do první světové války. "Buďte ráda, že vám umřel doma a že víte, kde je pochovaný," říkala jí sousedka, jejíž syn už v této válce padnul  
Syn Vojta se strašlivě provinil tím, že se musel ženit - v očích jeho maminky to byl téměř zločin, vždyť Máře kdysi psávala dopisy, že by ji raději mrtvou viděla, než aby se dozvěděla o tom, že zhřešila. O tomto provinění se jaksi nikdy nemluvilo, jen jednou máma s hrůzou a šeptem sdělovala tátovi, že Malenka se narodila šest měsíců po svatbě! "No to měla asi babička Roháčová radost," konstatoval táta. Babička prý všecku vinu svedla na jeho ženu Mariánku. Ona prý Vojtu svedla. Nikdy se s ní pak nestýkala a nikdy se o ní slovem nezmínila. Ani svoje vnučky, Malenku a Dagmarku, nevzala na milost a když se roku 1957 narodila Dagmaře malá Dagmarka, vůbec se o svoje první pravnouče nezajímala. 
"Co tomu říká babička Roháčová, že je prababičkou?" vyptávala se Mariánka, plná radosti z vnučky. "Víš, ono těch dětí už bylo tolik..." snažila se její nezájem vyžehlit naše máma. Neláska z Roháčovic strany přetrvávala ve všech členkách rodiny, naše máma uznávala alespoň Malenku, Dagmaru ráda neměla. Dagmara tenkrát u nás bydlela, je pravda že byla sobec a potvora.
"Cizí lidi do rodiny nepatřej," říkala na adresu zeťů a snach babička Roháčová, ač měla zetě hodné a snachu jen jednu a daleko. Naše matky tuto teorii přejaly, teta Mima své zetě i snachu téměř nenáviděla a naše máma taky ne. Jen teta Mářa si notovala s Jendou Iblem. "To je sbor udrbanejch bab," vyjádřil se s despektem Jenda. Naše matky nás za dob našeho dospívání pečlivě střehly, našim sňatkům vší mocí bránily, svoje zetě a snachy nesnášely jak rodinná tradice kázala, a navzájem si na všechny ty přivandrovlace stěžovaly a nad nimi bědovaly. Kdo byl cizí, byl automaticky podezřelý a skoro vždycky špatný.

O svém dětství vyprávěla naše máma vždy jen útržkovitě a s despektem. Pro ni to byla doba minulá, odepsaná, zavátá do nedůležitosti. Neměla ráda zbytečnosti a starou veteš. Tomu co bylo nepřikládala význam. Ji zajímala přítomnost, tu si chtěla vychutnat a užít - pokud nebědovala nad tím, že je zavalená povinnostmi. Ale když šla s Péťou na Vyhlídkovou cestu a měla se tam sejít s Jiřinkou, tehdy se cítila šťastná a nebylo pro ni většího pokladu nad přítomnou chvíli. Nelibovala si ve starých fotkách, památečních albech, zvadlých věncích a vzpomínání. Chtěla žít tady a teď. 
Když občas něco prohodila o svém dětství, vždycky mě udivovalo, že už tenkrát byly děti nezvedené, k jazyku neuctivé, že už tenkrát říkaly "ségra, děják, zemák, říďa nebo šerif," náboženství že se honosilo názvem "nábožka" nebo dokonce "nábrdle". Na gymnáziu měla máma profesorku Snížkovou a říkali ji "Snígra". Jednou se stalo, že se jistá maminka šla přeptat na dceru a sháněla paní profesorku Snígrovou. To už tenkrát takhle děti zlobily? Vždycky jsem měla představu, že za starých časů byly děti slušné, ba vzorné, neprznily češtinu, řádně se chovaly a mluvily spisovně.

Snad proto, že byla Anna tak pověstná svojí láskou ke zvířatům, přivázal jim kdosi k zahradní brance psa, kterého se chtěl zbavit. (To ještě bydlela rodina v domě u Chotkovy silnice.) Zjistili to večer, když tam pes nějakou dobu vyl a naříkal. Antonín už byl doma, zlobil se a šel k brance sám, aby posoudil míru nepřístojnosti a učinil vhodné kroky. Chvíli zkoumal co a jak a potom volal domů na rodinu : "Přineste mi nůž!" Tu všechny děti spustily nářek : "Né, nůž né, nůž né!" Ale Antonín se smál, došel si pro nůž sám a rodinu uklidnil : "Nebojte se, já chci jen přeříznout ten provaz, on mi nešel rozvázat!" A tak přeřízl provaz - a u Roháčů měli dalšího psa.

Jednou dopoledne, taky ještě v domě u Chotkovy silnice, když byl Antonín v práci, ztropily služebné povyk : chytly na zahrádce zloděje. A už ho vedly. Dostrkaly před Annu vyděšeného, trochu vychrtlého chlapíka v zednických montérkách. Anna se trochu polekaně ptala, kdo je a jak se k nim dostal, a zloděj, vystrašený ještě víc, zkroušeně koktal, že si chtěl jen natrhat kytku, že má kamarád svátek. "Jo, pěknou kytku, milospaní," křičely služebné, a jako doličný předmět ukazovaly rozhořčeně jeho zednickou zástěru, kterou mu zabavily, a kde měl uložený svůj lup. Bylo v ní zabaleno pár kedluben, nějaký pórek, hlávka kapusty... "Pěknou kytku - on krad milospaní zeleninu!" "Zeleninu," divila se Anna soucitně."To on má asi hlad, když musí krást - že je to tak, pane? Jak se vlastně jmenujete?" "Hmoždíř," pravil zloděj kajícně, celý se třásl a vypadal na to, že se rozpláče. Anna ho chlácholila, ať se nebojí, že mu nic neudělá, zástěru i se zeleninou mu vrátila, a přidala mu ještě nějaké peníze, aby si k té zelenině mohl koupit i kousek masa. "Příště nekraďte, je to hřích, a kdybyste měl zase hlad, tak přijďte, my máme na zahrádce zeleniny dost. A nebudete muset přelézat plot!" Služebným, které nesouhlasně a nevěřícně vrtěly hlavou, přikázala, aby toho pana Hmoždíře vyprovodily spořádaně brankou ven. Když se ta příhoda vyprávěla večer Antonínovi, moc ho rozzlobila. "Policii jste na něj měli zavolat, né ho pustit! Byl to mazaný lump, předstírá chudobu a možná má víc, než my." "Ale vždyť on byl takový hubený, a přece se přiznal, že se jmenuje Hmoždíř," hájila se Anna. "To nic neznamená, to mohl taky říct Kanón. Lump to byl a vy jste ho nechali utéct!" (Jak to vlastně bylo, to už se dneska nedozvíme, můžem se jen dohadovat, jakým přístupem lze napáchat víc zla nebo způsobit víc dobra. Nepomoci chudákovi - nebo se nechat napálit od lumpa?)    

Rodiče Anny Roháčové, Herzogovi, žili dál v Halbstadtu a Anna s rodinou k nim jezdívala na prázdniny. Bydleli na nádraží, děti si tu hrávaly, někdy docházelo k dramatickým situacím. Máře jednou skřípla nohu přehozená vyhybka, a už přijížděl vlak. Vyhybkář to viděl, bleskově ještě vyhybku přehodil zpět, jiný zaměstnanec Mářu odtáhl od kolejí, vyhybku ještě rychle stihli vrátit, a už se vlak kolem prořítil.  

Starší kluci, Vojta a Tonda, pozvali jednou sestřičky na výlet. Bez dovolení si vypůjčili drezínu, úspěšně unikli pozornosti, všechny děti si kus za nádražím nasedly a vyjely vstříc dobrodružstvím. Ta na sebe nedala dlouho čekat, po chvíli radostného ujíždění po trati náhle proti nim supal vlak. Děti na štěstí nepropadly panice, dokázaly rychle zastavit a z drezíny vyskákat. Nechaly ji stát a z bezpečné vzdálenosti sledovaly, co se bude dít. Lokomotiva drezínu vyhodila z kolejí, a vlak ujížděl dál. Dohru té příhody neznám, tu už máma nevyprávěla. ale mnohé jiné příběhy bývaly zakončeny tím, že "tatínek se tenkrát hrozně zlobil..."     

Zdaleka nejsmutnější vyprávění bylo o vyhybkáři, který měl nastoupit druhý den dovolenou, na které mu velice záleželo (nebo snad dokonce se měl ženit?), a nesmírně se těšil. Byl tak rozrušený, že zazmatkoval, cosi spletl a špatně přehodil vyhybku. Na nádraží tak před zraky všech lidí i jeho došlo k velikému neštěstí. Do vlaku, který tam stál, najel rychlík, který tudy měl projíždět. Když nešťastný vyhybkář uviděl, co zavinil, utekl v zoufalství kamsi do lesa a po mnoho dnů se tam schovával, než ho četníci našli, zuboženého zimou, hladem a zoufalými výčitkami.

Anna si velmi nepřála, aby si její dcera Mima vzala Jana Tesaře - měl na vesnici staré rodiče, kteří nebrali důchod a syn Jan je musel živit. Ovšem proti tvrdé hlavě Mimy nic nesvedla. (Myslím, že živit staré rodiče není vada charakteru, naopak.)  Mima prosadila svou, a když se měla vdávat, jela Anna učinit u Tesařů zdvořilostní seznamovací návštěvu. Rodiče nastávajícího zetě žili ve vesnici u Havlíčkova Brodu (tenkrát Německého), pan Tesař byl krejčí, měli malé hospodářství. Anna seděla ve světnici, odpočívala po cestě, dívala se z okna, se zalíbením si prohlížela hezký čistý dvůr a pozorovala svá milá zvířátka. Hejnu slepic kraloval krásně vybarvený statný kohout, kovově lesklá pera na ocase mu jen svítila, Anna se upřímně radovala, jaký je pěkný, jak si hrdě vykračuje. Druhý den se podával slavnostní oběd, paní Tesařová se chtěla ukázat a návštěvu co nejlépe pohostit, ale jaksi se  nedařilo navázat kontakt, obě ženy si přes upřímnou snahu nemohly v ničem porozumět. Hostitelka dělala co mohla, aby přes skrovné finanace bylo všechno jak má být, celým domem lákavě voněla pečínka, dozlatova vypečená drůbež snad musí zalahodit i nejzhýčkanější městské paničce.  Když pečínku porcovali, zadívala se Anna z okna a nějak tam neviděla toho krásného kohouta. S údivem se ptala, kam se ztratil, kde je? - a hospodyně s radostí ukázala na pečeni: "No přeci tady!" "Cože, my budem jíst toho kohouta?" "No ano, právě toho," pronesla pyšně paní Tesařová. Ona přeci ví, jak pohostit vzácnou návštěvu! Anna se zděsila. Ten krásný kohout! Z pečně si nevzala ani kousek. "Nezlobte se, ale já nemůžu."  

Františka Slezáková - Gombert (Fany) vyprávěla, jak jela ze své rodné vesnice do Prahy, aby si zde hledala práci. Ve vlaku se dala do hovoru s paní z Českého srdce, a ta ji poslala na Mariánskou družinu. Mariánská družina pečovala o venkovské dívky, které se vydaly do Prahy za prací a kterým zde hrozila mnohá úskalí. V té době se také na Mariánskou družinu obrátila Anna, která právě hledla "děvče". Františku poslali k Roháčovům, a ta potom celý život vzpomínala na srdečné přivítání. Anna se radovala : "Jdete včas, právě budeme obědvat!" a hned zvala Františku ke stolu. Františka pak pracovala u Roháčů a byla tam spokojená - ale neklidná povaha a touha po dobrodružství ji hnala dál. Měla pestrý život, provdala se za Holanďana, stáří prožila v domově důchodců v Delftu, kde ji každou neděli navštěvovala Jana Vasiljevová. Hodně pak Janě o svém životě i o službě u Roháčů vyprávěla, žila až do 94 let. 
Říkala, že z děvčat byla nejveselejší Mářa a divila se, že právě ta se nevdala.

Babička Roháčová mi zůstala v paměti jako osoba mírná, laskavá, vždy dobře naložená, dětinská a naivní. Jen když šlo o náboženství, to neznala bratra, tehdy byla přísná až příliš.  Milovala náruživě svůj kostelíček, svou kočku Miňonku, a také dobré jídlo. Vidím ji stát u vařiče, míchat omáčku a ochutnávat z vařečky : "To bude dobrota, ještě se to musí malinko okyselit!" Jindy se radovala, že bude po obědě "kompost" - to byl takový žertík, samozřejmě že ne kompost, ale kompot! Dovedla se srdečně smát dětinsky naivním vtipům. Nebo třeba jak kočí popletl varování : "Huj - velebný pane, kobyla ráčí kopnout!" (Trochu jsem se divila - není to rouhání? ale babička se při vyprávění vždy znovu a znovu srdečně rozesmála.)

Červenec 1956
Babička Roháčová, teta Mářa a Evženek jeli do Letohradu. Bydleli u Navrátilů na Podměstí.
V neděli byli v kostele, babička byla u přijímání, taj jako každou neděli, ale když odcházela od oltáře, nešla si sednout do lavice, aby se modlila - k údivu všech odcházela z kostela a pospíchala domů. Teta s Evženkem vyšli za ní, nikdo nevěděl, co si o tom myslet, babička před nimi šla tak rychle, že jí nemohli stačit. Došla domů, oblečená si lehla, neříkala nic, teta měla strach a vyptávala se, co je, vařila  honem kávu aby babičku povzbudila, myslela, že je jí špatně - ale babička v té chvíli už byla mrtvá. Evženek se rozplakal a chtěl běžet pro doktora. Teta ho svěřila do péče Navrátilovům a šla telefonovat. Než se vrátila, paní Navrátilová s paní Fendrychovou babičku umyly, parádní šaty už měla na sobě. Moji rodiče právě v tu neděli přijeji na dovolenou do Letohradu, z vlaku, ještě než zastavil, uviděli na nádraží tetu Mářu. "Ale jak se divně tváří...?"
Převoz zesnulého byla tenkrát nákladná záležitost, musela se koupit zinková rakev, musel se zaplatit zvláštní vagon. Babičku pochovali na Olšanech. 

Dům ve Všehrdově ulici 19 měl vchod proti trojitému portálu do dvora Tyršova domu - Tyršáku. V dobách, kdy mi dělalo problémy někam trefit (což mi dělá problémy stále), jsem se podle těch tří dveří orientovala. Vrata domu jsou těžká, za starých dob se zavírala  krásnou klikou v podobě mořské panny. Chodba i schodiště jsou temné, hned zkraje schodů visíval na zdi kříž a pod ním hořela lampička. V přízemí bydleli Hanušovi, měli nedaleko trafiku a pán i paní se střídali v prodávání. Byli už starší, a měli syna Pepíka, který chodil do třídy s Malenou a pokoušel se kamarádit s dětmi Tesařovými. Ty jím ale pohrdaly, zejména Pavel Klener mu dával co proto, měl ambice být vůdcem smečky a nesnášel konkurenci, byť sebenepatrnější, a na Pepíka žárlil. Později stál Pepík o Malenu a byl jí nevlídně odmítnut, což jí měla paní  Hanušová za zlé - ač to možná bylo Pepíkovo štěstí. Jako malý kluk byl držen přísně, jeho maminka měla za to, že správná péče o dítě spočívá v překrmování a teplém oblékání. Takže u Hanušů ležela při obědě na stole rákoska a dokud Pepík nesnědl svou důkladnou porci, nesměl od stolu. Pokud už nemohl, bylo každé sousto vynuceno bouchnutím rákosky o stůl, případně přišla ke slovu i jinak. I za největších veder býval nabalen, vzpomínám si jak pod kraťasama nosil tlusté punčocháče neurčité barvy, které se mu krabatily na tlustých nožkách. Nebohý Pepík, tlustý, nabalený a neohrabaný, toužil po naší společnosti a byl vysmíván a zapuzován. Ale hloupý nebyl, pak úspěšně vystudoval.  

V prvním patře bydleli Slavíčkovi, potomci malíře Slavíčka, krom toho byli  spřízněni i s rodinou Masaryků. Pan Slavíček se ale vážnosti netěšil, protože se opíjel. Připadalo mi hrozné mít za tatínka opilce - ale jeho děti to úkorně nenesly a pokládaly svého tatínka za docela úctyhodného. Byly čtyři - tři holky a kluk Jíra. Ljuba chodila do třídy s Malenou, paní Slavíčková se přátelila s Mimou i Mářou. Byla to žena zdatná a nezlomná, jednou jsem s ní jela tramvají, říkala že se vrací z plavání, že už jí bylo sedmdesát ale stará si nepřipadá, seděla, ale když se do tramvaje vbelhala tlustá paní očividně mladší, vyskočila paní Slavíčková jak srnka a pustila ji sednout. Pak jsem ji ještě viděla na pohřbu tety Mimy, to už jí bylo přes devadesát, stále byla vzpřímená, majestátní a nezlomená, jen trošku zaskočená odchodem své vrstevnice. 
Kdysi dávno, ještě za komunistů, vyprávěla teta Mářa, jak ji v noci probudil podivný rachot. Myslela, že to je střelba - že vypukla revoluce. Chtěla se radovat, že už je to tady, ale pak se ukázalo, že to ožralý Slavíček chrápal na schodech.

V druhém patře bydlely teta Mářa s babičkou Roháčovou, Brokem a Miňonkou. Obývaly jen kuchyň a pokoj, zbytek bytu pronajímaly. Po babiččině smrti se k tetě Máře nastěhovala teta Jety, Jindřiška Krešlová, babiččina sestřenice. (Teta Yetti - sněžný muž, říkával někdy náš táta z legrace.) V mládí žila na dvoře Kalec u Manětína, kam i babička jezdívala. O své nejrannější vzpomínce teta vyprávěla : "Chůva mě vyvážela v proutěném kočárku, projížděly jsme bránou dvorce, já jsem se vždycky dívala nahoru na tu bránu... Pak jednou, když jsem byla starší, chtěla jsem ten kočárek zas vidět. Chůva mě vzala teda na půdu a ukazovala mi ho tam. Ale já jsem se rozbrečela : to není on, tamten byl větší!" 

Teta Jetty neměla snadný život. Se svým prvním mužem se rozvedla (čímž si to nadosmrti rozlila u babičky Roháčové - podle ní byl rozvod těžký hřích), a ani se svým druhým mužem nebyla příliš šťastná. Měla jediného syna Kurta. Ten prý měl jakousi podivnou známost a chtěl se ženit, matka však s jeho volbou zásadně nesouhlasila. Jednou prý se kvůli nastávjící nevěstě zle chytli - a syn v návalu zlosti a vzdoru před matčinýma očima vyskočil z okna a zabil se.   
Teta byla osoba laskavá a hodná, jen jí trochu vyčítali její velkopanské chování, v mládí prý bývala zvyklá žít v blahobytu a poroučet služkám. Snad to ani teta tak nemyslela - jen se tak trochu vůči okolí chovala aristokraticky a ani si to neuvědomovala. Po celý život ale pilně pracovala, měla stejný dar jako naše babička - dobře ovládala veškeré ruční práce. Pletla na zakázku parádní svetry, které se pak prodávaly v luxusních prodejnách Na Příkopě a v módních salonech. Pletla i na nás na všechny, samozřejmě zadarmo, měli jsme od ní nejen  krásné svetry, ale i vlněné rukavice, elegantní čepice a šály. Malé Janince Vasiljevové vyšila plymo s medvídkama a beruškama (podle mého návrhu), kdekomu něco vyrobila. Žila si ve svých dvou pokojích tiše a skromně, obklopená starými památkami, na zdech měla portréty našich předků, manželů Zieglerových a pana Czischky. Ty portréty chtěla teta Mima, ale tetička je odkázala mně,  teď je má Lucie. Dožila se vysokého věku, a dlouhá léta vůbec neopouštěla byt, stalo se jí totiž, že si na ulici zlomila nohu. Ta jí sice srostla, ale teta se pak bála  vycházet, zejména se bála schodů. Občas jsem ji navštívila, byla ke mně milá a hodná, když jsem pak měla malou Lucinku, pletla i na ni. Teta Mima tenkrát u sebe hlídala Janinku, Davida a Michala, a jak bývalo jejím zvykem, bědovala kolik je kolem nich práce. Teta Jetty jí nabízela : dej je někdy ke mně, já bych se s nima ráda potěšila a ty si trochu oddychneš - ale to teta Mima odmítla - prý musí být děti na vzduchu a ne zavřené doma. "Já myslím, že oni to s tím vzduchem přehánějí," posteskla si tetička Jety. "Já si to myslím taky," řekla jsem na to. Teta Mima byla fanatik zdravé výživy a čerstvého vzduchu, na úkor všeho ostatního.

Z oken od Tesařů i od tety Máři bylo vidět na dvůr Tyršáku, tenkrát patřil Institutu tělesné výchovy a na dvoře bylo sportoviště, krom jiného i  běžecká dráha. 
Jednou, když byla Malena ještě malá, přišla za tetou Mářou a prosila ji, zda by si od ní nemohla vypůjčit cvičební úbor - trenýrky a tričko. Prý byla školou vyslaná na nějaké závody a nemá v čem běžet. Teta učila tělocvik, takže cvičební úbor měla, ale na Malenu byl poněkud velký. Co dělat, aspoň tak, lepší než nic. Závod se konal na nádvoří Tyršáku. Teta odtud náhle uslyšela oknem veliký řehot a posměšný pískot - podívala se do Tyršáku a vidí důvod: na startu mezi závodnicemi stojí i Malena, malinký blonďatý špunt oblečený v plandavých trenýrkách po kolena a v triku až na paty, budící všeobecné veselí. Závod byl odstartován a řehot se znásobil do mohutného řevu. Ale co to? Ten blonďatý směšně vymustrovaný prcek běží jak střela a nechává všechny soupeřky daleko za sebou. Drobné nožičky se míhají, Malena je jedno velké odhodlání zvítězit. A už je v cíli jako první, a posměch se mění v nadšení. Vystřídaly ho jásavé ovace a obdivný potlesk. Malena v obřích trenýrkách a předlouhém triku stanula na stupních vítězů a získala veliké sympatie.  

Malena, sveřepá, urputná a umanutá ve své touze dosáhnout. Dosáhnout čehokoli - úspěchu, výhody, lepšího místa na slunci, ale i vědomostí. Dokázala se učit tvrdě a houževnatě. Vždycky v závěsu za Aničkou, trochu pyšná na svoji příslušnost k této dokonalé bytosti, trochu obdivně k ní vzhlížející a trochu zahořkle závistivá ve své roli toho druhého. Ta zahořklost později přerostla ve velikou zlost a nelásku, ale to až po letech. 
Ze všech dětí Tesařových si teta Mářa oblíbila nejvíc Malenku. Drobounkou, blonďatou, houževnatou, odhodlanou nedat se a vyhrát. Postrádala holčičí oplácanost a dívčí vláčnou lenivost. Připomínala zaťatou pěstičku malého dítěte. Možná měla Malena schopnost otočit si kolem prstu naivní lidi. Uměla vzbudit náklonnost jakýmsi dětinským sebevědomím : já jsem MALENKA. Bylo v ní cosi bezbranného, co volalo po ochranitelské ruce, ale současně i cosi pevně umanutého, co ji vždycky dovedlo tam, kam potřebovala. Na povrchu roztomilá, sladce nešikovná, drobounká a naoko křehká, ale uvnitř tvrdá jak žula, nesmlouvavě kráčející za svým cílem a dobře vědoucí, kde hledat to nejlepší pro sebe.  

Mima měla čtyři děti a po celý život nad tím faktem bědovala, jinak se ale o ně starala pečlivě a svědomitě. Když za války houkaly sirény akutní nebezpečí, utíkala prý nejdřív do školy, kam chodil Jenda, tam si ho z krytu vyzvedla a utíkala ještě pro Aničku a Malenku - chtěla mít děti u sebe.Nevím, jak to zvládala a co kdyby skutečně nálet přišel. Ale nebyla by strpěla nemít děti u sebe. 
Jenda Tesař se narodil roku 1936 za mírně dramatických okolností - před porodem chtěla být teta co nejvíc na čerstvém vzduchu a pobývala na Šumavě v Horní Vltavici, chtěla tu být co nejdéle a tak se stalo, že náhle se jí udělalo jaksi nevolno a místní porodní bába, kterou zavolali, pravila že "za chvilinku to tu bude". Teta se děsila, měla sjednanou protekci u nejlepšího porodníka v nejlepším pražském ústavu, leč nezbylo jí než přijmout pomoc místní báby a vskutku byl Jenda za chvíli na světě. Teta byla zdrcená, neměla s sebou ani jedinou košilku či plínku - když tu se ze všech chalup začali rojit místní občané - ten nesl košilku, ten kabátek, ten peřinku, někdo vaničku... Bylo to prý jak v Betlémě, za chvíli měla teta výbavičku pohromadě. Potom se podařilo zatelefonovat do Prahy a bratr Vojta, který měl auto, pro ni přijel.
Anička se narodila v Bratislavě, kde strýček s tetou učili, tenkrát ještě byli Češi vítanými hosty. Malena se narodila taky tam, ovšem opět za dramatických okolností, psal se rok 1938, to už Slováci Čechy vyháněli. Vyhodili je z bytu a nastěhovali do hotelu, kde čekali na možnost návratu domů, ani si nevypakovali zavazadla. Tesařovic rodina s novorozeňátkem se krčila nad zapakovanými kufry pod okny se srocovaly davy a křičely : "Čehúni von! Čehúni von!"
Jana je nejmladší, ta se narodila v Praze. Ze všech sourozenců je nejlaskavější,  vysmívaný benjamínek, ale s výrazným matematickým nadáním. Kdeyž zavedli Tesařovům telefon, přidělili jim číslo 421 68. "Jak si to budem pamatovat?" dumala teta Mima. "No to je jasné," věděla hned Jana. Dvakrát dvě se dvakrát dělí dvěma a dvakrát se přičtou dvě!"

1959
V práci se starám o všecko jiné jenom ne o fázování. Naše parta pábenek drží pospolu, stále máme co řešit a o čem se bavit. Scházíme se v Tocksteinově atelieru, Toki, jak se mu říká, nám mladým učaroval. Jeho atelier je ztemnělý dík tmavým záclonám,pochmurný, ponurý, zaprášený a morbidně vyzdobený. Kolem pracovního pultu má rozestavěny symbolické a památeční předměty, připomínky čehosi, snad pomíjejícnosti, touhy, zmařených snů a dávných lásek. Hobry na stěnách má natřeny  tmavozeleně, to prý je barva hřbitovního břečťanu a zklamaných nadějí, a na nich připíchnuté mezi kreslenofilmovými typy nejrůznější citáty a podivné předměty v roztodivném uskupení. Všecko je symbolické, i barva špendlíkových hlaviček.... I Toki sám  je figura poněkud výstřední. Obléká se bohémsky rozevlátě, má dlouhé bílé vlasy, bílý vznešený knír a na krku umně naaranžovanou bílou šálu. Na rukou, ne docela čistých, má obrovské prsteny, místo kravaty obřího motýla, trochu už ovadlého, venku nosí baret jako Rembrand, a všechno jeho oblečení je tak trochu bohémsky  zašlé a oblýskané. Je zcela zaujatý sám sebou, cítí se být šlechticem ducha, filozofem, znalcem života, studnicí moudrosti a velikým umělcem, uctívá sám sebe a trpí, protože svět ho nechápe. Tváří se, že je  životem unavený, lehce zhrzený, přesycený a zklamaný, je rozerván a sužován světabolem . Ke každé situaci řekne cosi moudrého, ale je to jaksi odněkud opsané. Nesnáší vtipkování, i zcela nevinné žerty pokládá za útok na svou důstojnost  Den za dnem je sešlejší a oblýskanější.  Mnohým lidem je tak trochu k smíchu, někdy k lítosti. Mnozí jím pohrdají, protože je neumytý zanedbaný. Ale my mladí lačně hltáme jeho moudra, nasloucháme jeho monologům, které vede o sobě  Stává se figurkou, ktré se lidé za zády pošklebují. Ale my mladí jsme okouzleni jeho šarmem a proklamovanou genialitou. Mluví o svých plánech, o své zneuznané osobnosti, z každého slova lze vyčíst jeho velikost. Hovoří o svém malířském umění, ale nikdy nikdo od něj žádný obraz neviděl. Pronáší hluboké myšlenky, stále tytéž. Říká o sobě, že není synem této doby. Okázale trpí, je rozerván. Klábosíme s ním, obdivujem ho. Dopoledne uteče, jdeme na oběd, Tockstein s námi. (Někdo by to měl těm mladým říct, co je Tockstein zač, říká se po podniku.) Po obědě si děláme kafe, sedíme u vařiče a klábosíme dál. Pozvolna se rozejdeme za prací, začnu hledat nějakou fázi, která se mi včera ztratila, pak nás rozhlasem svolávají na švingle. Jdem do projekce, na plátně běží destkrát dokola jeden záběr, jen v tužce provedený, režisér má připomínky. Někdy mě pošlou na Barrandov do laboratoří, pracovní doba uteče a neudělám nic. Jsem místní enfant-terrible, samá sranda, ale práce žádná. Starám se o tisíc jiných věcí než je protivné fázování, organizuju promítání pro děti zaměstnanaců, ve filmovém archivu půjčuju staré filmy a v sobotu odpoledne pořádáme představení. Organizuju jazykové kurzy, sama chodím na francouzštinu. Chodím na filmové semináře, chodím po práci kreslit, denně mám něco. Rodiče se zlobí, že nejsem vůbec doma. Stále cosi začínám a nedokončuju, stále si vymýšlím nové zájmy a činnosti, mám přemíru plánů, rzjíždím velké akce které končí do vytracena.  Všecko možné, jen ne práci. S Pábenkama vyrážíme v sobotu na malovací zájezd : na konečnou tramvaje a na výpadovku, odtud stopem do nějakého zajímavého města na malovací zájezd a nebo do skal na horolezeckou výpravu. Kluci nás učí horolezit, zdoláváme obtížné skály a hrdě se zapisujem do vrcholové knížky. Spíme pod širákem, vaříme na ohni. Kamarádí všichni se všemi, žádné milostné vztahy nevznikají, připadá nám to tak nejlepší. Všechno nás baví a  všecko děláme jen tak, nezávazně, nárazovitě a bez kázně. Žijem hektický život, a všechno co děláme jde jaksi do luftu. 

Sedíme v ztemnělé promítačce a Zdeněk Miller předvádí svoje diáky z Bruselu a ze Světové výstavy. "Tohle je ňákej kostel, jméno už si nepamatuju, tohle už taky nevím co je, tohle je to atomium, tady je eště jednou..." - je to jakási akce ČSM, nikoho to moc nezajímá, ale potřebujeme aby nám nahoře udělali jakousi pomyslnou čárku, tak tu sedíme a nudíme se. Co je nám po tom? Normálního člověka do Bruselu nepustí. "Tohle jsou nějací Japonci, tohle je vchod do našeho pavilonu..." Mám k Bruselu citový vztah, sama jsem tam kdysi vystavovala dřevěné hračky. Dívám se na barevné momentky z pohádkové říše, neskutečné a nedostupné, a Miller vypráví hlasem smířlivým a monotónním. Přede mnou sedí Jenda, a teď přišla Barbora. Sedla si vedle něj a něco mu šeptá svým vzrušeným hlasem. Hryžu se žárlivostí, je mi horko i zima, a jakoby mě někdo škrtil. Ještě že je tu tma, že mě nikdo nevidí, i za to stydění se stydím. Jsem směšná, hloupá, ošklivá, stydím se a bojím se pohnout. Krásná a zlá Barbora zná svoji moc, brýle se jí ve tmě blýskají a ruce se jí chvějou, když si zapaluje cigaretu. Barbora se celá nervózně třese a cosi závažného sděluje - nenávidím ji, i za to, že je krásná, i za to, že je Jenda do ní zamilovaný. Ona jeho ráda nemá, ale baví se tím, s rozkoší si vychutnává svoji moc.  

1960

Byly jsme s mámou na "Trhu marnosti" - říkáme tak nákupům parády. Jdeme "do města" - to jest na Václavák, na Příkopy, do obchodních domů. Koupila mi tam světleokrovou sukni a k ní svetřík lomeně bílý, krásně to ladilo. Druhý den ráno si máma naříkala, že nemohla spát. "Víš, já jsem měla takovou radost z toho, jak ti to sluší, že jsem nemohla usnout!" 
Druhý den jsem šla v novém oblečení po ulici a lidé se za mnou občas ohlíželi. Trochu mě to udivilo, ale pak mi došlo: "Já se jim líbím! Usmívají se!" Vskutku, každému jsem se náhle líbila. A největší radost z toho měla máma. Náhle byla veselá, klidná, plná radosti.  

A pak zas přijde doba, kdy je máma zoufalá a já z ní taky. Neuznává nic, kromě svých puritánských zádad, o kterých je přesvědčená, že mi je musí vtlouct do hlavy, když ne po dobrém tak po zlém. Nejraději by mi všechno zakázala a držela mne doma na vodítku. O Kresleném filmu říká, že je to erotická džungle - možná má pravdu, ale ten její odpor ke všemu a ke všem, i k mým docela slušným přátelům, mne přímo vyhání z domova a vhání do party přátel dobrých i zlých. Došlo to tak daleko, že jí úplně automaticky lžu, nikdy neřeknu nic tak, jak to bylo doopravdy, a zjistila jsem, že úplně nejlepší je mlčet. Ve slabé chvíli jsem se jí svěřila, že jsem nešťastně zamilovaná do Jendy Trmala - a teď poslouchám jenom obšírné vysvětlování, jak jsem trapná, hloupá, směšná, jak se za mne stydí - chrlí to na mne se vší zlostí, jakou umí vyprodukovat. Že jsem nemlčela, že já se jí svěřuju, vyčítám si, ale je pozdě, máma už rozjíždí kolotoč nářků, výčitek, běduňků a lamentací. "Musím ti to říct i za tu cenu, že mě budeš nenávidět, protože nikdo jiný ti to neřekne... třeba mě jednou opustíš, ale já se budu za tebe vždycky jen modlit!" Zdá se mi, že tragédie a nerváky produkuje přímo s rozkoší a pak se jimi kochá a okázale trpí. Brečela bych nad ní lítostí, mám ji ráda, a při tom se tvářím zarputile a myslím si "tak už konečně přestaň, kdo má tohle vydržet."  Vrhne se na mne v zoufalém nářku, objímá mě a já jsem celá mokrá od slz, je mi to protivné - a při tom je mi jí líto a cítím se jak vyvrhel, který dohání vlastní matku k tak hroznému zoufalství

Léto končí, ale ještě je horko. Naše parta pábenek se v neděli jela koupat. Blbnem ve vodě i na suchu - nejsme už na to staří? Křečovitě se veselím, ale přes všechno veselí je mi stále smutno, zmítám se v nejistotách, jsem rozervaná, nešťastná. A pak zas jsem plná zájmů, elánu, nápadů a touhy tvořit, dělat něco zajímavého. Mojí touhou rozhodně není fázovat, a v práci jsem jen samý průšvih, hrozí mi, že mě přeřadí ke konturistkám. 
Bydlím u tety Máři, vzala mě k sobě kvůli neustálým rámusům u nás doma. Je na mne neskutečně hodná a jsem u ní šťastná. Večer tam měl přijít táta. Po návratu zvoním u tety, a skutečně, táta je tu, a je tady taky Ivana, která se vrátila z brigády. Přišli i staří Tesařovi, strýc a teta Mima. Teta Mářa nás pozvala na večeři, a pak odešli všichni starší do pokoje k jakémusi důležitému jednání, mne s Ivanou nechali v kuchyni. Obě jsme utahané, rudé od slunce, plné dojmů. Ivana líčila svoje zážitky z brigády, silně je prožívala, hovor v pokoji ji nezajímal. Zato já jsem napínala uši. "Evžene, takhle to dál nejde, musíte s tím něco udělat!" Mluvili o naší mámě. "Ona nesmí zůstat doma, musí se jít léčit!" Hučeli do táty, který jen nešťastně mlčel. Ivana byla plná svých zážitků, nadšeně mi líčila, jak se opila u táboráku a jaké to bylo úžasné, jak byl svět najednou podivný a zajímavý a jak úžasní byli všichni ti lidé okolo ní. Byl to asi její první zážitek s alkohoem a nemohla se ho nabažit. Já jsem myslela na svůj smutek, na svoji neschopnost zakotvit v nějakém vztahu, na svoje průšvihy v práci, na to jak jsem nešťastná, líná, neukázněná, neschopná dovést cokoli k nějakému úspěšnému závěru. A odvedle sem zaznívaly útržky hovoru, hučeli do táty, chvíli smířlivě a chvíli rozhořčeně, stále na stejné téma: "Evžene, musíte něco udělat, vždyť tohle nejde dál, u vás už se nedá žít, chudáci ty děti..." Najednou mi bylo mámy líto, jak se o ní jedná bez ní, jako o nesvéprávném dítěti. A taky táty, úplně jsem ho viděla, jak je zpražený, bezradný a nešťastný. Vždyť já mám ty rodiče tolik ráda!  Zaplavila mě vlna soucitu. A svitl mi také záblesk úlevy, že snad to nejsem tak docela já, kdo je příčinou všeho zla v naší rodině. Ivana zatím dál líčila svoje zážitky. "To ti byl zajímavej člověk, a líčil tak úžasný věci, jak vedl podzemní boj, vyprávěl, jak ho na gestapu vyslýchali, jak krev s hovnama stříkala až ke stropu, a on to vydržel, přežil, nezbláznil se - a dokonce o tom může dneska vyprávět! To ti byl úžasnej člověk!" Kochala se svým zajímavým prožitkem a hovor odvedle ji nezajímal.  
Teta Mářa i Tesařovi naléhali, zdůvodňovali, k něčemu tátu nutili, a on jaksi zoufale bránil svoji pozici, cosi nechtěl, nejraději by nic nevěděl."Takhle už to dál nejde, Evžene, vždyť už se s ní nedá žít, musíte jí aspoň domluvit!"
Nevím, k čemu nakonec dospěli. Jisté je, že se potom nestalo nic, naše máma se léčit nešla a doma se nic nezměnilo.Táta nic neviděl, nechtěl nic vidět a tím méně něco řešit.  
Táta s Ivanou odcházeli, v předsíni se loučili. "A co v práci - nic nového?" ptal se mě táta s ledovou přísností. V hrůze jsem naprázdno polkla a nebyla schopná odpovědět. Chvíle ticha, táta, obě tety a strýc s obavou čekali. Jediná Ivana mi byla přátelsky nakloněná. Jinak byla atmosféra mrazivá. "Nic," řekla jsem zadrhle a roztřásla jsem se. Ví snad něco? "Tak -  no dobře," řekl táta zas tím ledovým hlasem. (Může něco vědět? Snad ne.) Náhle to byl tvrdý nelítostný otec a já zas příčina všeho zla. V koutku duše jsem věděla, že si odreagovává své ponížení a svůj problém, který nevyřeší. Věděla jsem, že s mámou neudělá nic, jak by mohl, s její silou se nelze měřit, s její umanutostí nic nepohne. Ivana byla chápající a stála na mé straně, ostatní tu čněli jak soudci. Schlíple a plná výčitek i strachu jsem si vypila do dna svou bídu, pak se táta s Ivanou i Tesařovi rozloučili a my s tetou jsme šly spát. Byla dusná a horká noc, nemohla jsem usnout, převalovala jsem na gauči svoje obolavělé a sluncem spálené tělo a byla jsem velmi nešťastná. Co zítra v práci? Budu schopná si v klidu sednout a kreslit, nebo zas probrečím celé hodiny na záchodě? Sedím tam na zemi vedle mísy, dívám se na oprýskané potrubí, a bulím, brečím a řvu. Ze zoufalství, ze strachu, z beznaděje, vlastně ani nevím proč.   

Pak zas se vzpamatuju a bezhlavě se vrhám do tisícera zájmů a činností, chodím kreslit, organizuju promítání pro děti, navštěvuju filmové semináře, studuju jazyky a organizuju v podniku jazykové kurzy, scházím se s bývalými spolužáky, jezdím na malovací zájezdy, píšu básně, dělám linoryty, modeluju z hlíny, chodím na kurzy technického minima, lezu po skalách, fotografuju... hlavně nejsem doma.

Dumám : Lidé jsou složití, zajímaví, nepochopitelní, neprozkoumatelní. Někdy se zdá, že každý člověk má v zásobě všechny existující vlastnosti, jen nemá dost příležitosti je uplatnit.

Myslím, že neexistují různé možnosti běhu událostí. Kdysi jsem se domnívala, že něco prostě udělám nebo to neudělám, že z mnoha možností náhodně vyberu jednu. Teď myslím, že vše je řízeno soustavou příčin, třeba nenápadných, ale určujících směr dění, všecko se děje pod tlakem nějakých důvodů, třeba nepatrných. Vždycky se rozhodnu pod vlivem okolností. Neexistuje tisíc možností vývoje, existuje jen jediná. Kdybychom znali do všech detailů jemné předivo předchozího dění, mohli bychom tu jedinou možnost předem vypočítat. Bez Boží vůle nesejde ani vlas z hlavy člověka. Možná že řetěz příčin a následků je právě ta Boží vůle. Ten řetěz se táhne od věků do věků, je daný, neměnný, do žuly vytesaný, nikdo jím nepohne, my můžeme jen pozorovat, nemůžem zasahovat. Zasáhneme-li, uděláme-li cokoli, budem jen a jen pod vlivem tisícera příčin. Vše, co se má stát, bylo už rozhodnuto v okamžiku velkého třesku.  

Táta říká, že je to orientální determinizmus, učení odevzdanosti, beznaděje a tupé bezmoci. Že máme svobodnou vůli a běh věcí je v našich rukou. Nevěřím tomu, nic není v našich rukou, jsme jen vykonavateli předurčenosti. Nikdo za nic nemůže, povahové vlastnosti jsme si nedali, zdědili jsme je. Vlivy, které na nás působily, se vymykají naší možnosti je měnit.  

U Tesařů se žije ženichama. Všecky tři holky s někým chodí, a všichni tři nápadníci jsou se všech stran tetou Mimou probíráni a propíráni. Strýc jen tak s klidným úsměvem nechává věci plynout svou cestou, ženichové ho nevytrhnou z poklidu, nepodivuje se nad tím, že mu děti dospívají. Chápe to jako normální běh světa a nevidí důvod, proč by mu měl bránit. Ne tak teta. Snad ji v podvědomí trudí, že děti dospívají a činí ji tím starou, snad nechce aby jí odešly z domova - ač po celý život naříkala, jakou jí byly brzdou a přítěží. Snad to je ona roháčovská xenofobie, která se brání všemu neznámému a vyjadřuje to slovy, že "cizí lidi do rodiny nepatřej".  Teta zuří skrytě i zjevně. Zabavuje svým dcerám dopisy, aby je sama nejdřív zcenzurovala, zakazuje jim pod různými záminkami tam či onam jít, hlavně se pokouší nápadníky svých dcer zesměšnit, zostudit, jakkoli jim je zošklivit. "Potěj se mu ruce," tvrdí o Jendovi. "Je to asiat," zlobí se na Anatola. O Járovi neříká nic, jen si to myslí. Anička je její oblíbenkyně a teta si netroufá činit jí příkoří. Ale ani Jára není v její mysli shledán dosti dobrým. (Když podlehla k stáru teta demenci, obrátila se proti Járovi s nesmírnou nenávistí.) Když už neví, co by na koho vytáhla, jen se s údivem táže: "Prosímtě - a proč právě jeho?" Holky Tesařovy si z lamentací vůbec nic nedělají. Berou je jako normální věc, vědí, že to je jen nesmyslný rodičovský přístup, který se prostě musí ignorovat.

Jenda se k ženichům svých sester stavěl velmi kategoricky. Rozhodl se je nenávidět a ostouzet. Když přišel některý z nich na návštěvu, pokřikoval na něj jak puberťák, dělal ostudu, vyplazoval jazyk a choval se jak nezvedené batole. Zejména na Jendu Ibla si zasedl, ze sousedního pokoje na něj  pokřikoval "...IBL - BLBEJ - IBLBEJ - IBLJIBL" a podobné vtipnosti, jakoby mu bylo pět let, jakoby neměl zdravý rozum. 

Sám Jenda pak střídal známosti, povodil vždycky nějakou holku za nos, pohrdavě ji pomlouval a pak ji neurvalým způsobem pustil k vodě. Jakoby se styděl, jakoby ho to bylo nedůstojné, s nějakou dívkou chodit. Nakonec se přecijen oženil s Italkou Margaretou, měli syna Giulia, po manželství plném dramat se rozvedli. Pak se ještě oženil v šedesáti letech s Květou a stal se v dvaašedesáti otcem Aničky, ale ta ho téměř nezná. Květa žije v Čechách a Jenda ve Švýcarsku. Giulio se oženil s jakousi jihoameričankou, tuším že z Peru.

Všichni známe povinnou četbu a víme, že celá obrozenecká literatura zná vlastně jediné téma : mladí lidé se milují a rodiče brání jejich čisté lásce. Buď čistá láska zvítězí, mladí neposlechnou rodiče, vezmou se, a všechno dobře dopadne, jak v Prodané nevěstě. A nebo rodiče prosadí svou vůli a dojde k tragédii. Maryša otráví Vávru, nešťastní milenci spáchají sebevraždu, průšvih na průšvih. Jediné poučení, které z povinné četby vyplývá, zní: jen hlavně nikdy neposlechnout rodiče. Fungovalo to bezpečně i u Tesařů. Strýc byl moudrý, do ničeho se nemíchal, jen z povzdálí pozoroval tetino běsnění a věděl, že není v jeho silách cokoli změnit, že může jen mávnout rukou a zachovat klid. Zato teta Mima dělala co mohla, aby dcerám námluvy zhatila. Holky si přesto udělaly co chtěly, za své nápadníky se provdaly, a byly s nimi šťastné celý život. 

"A co ty, kde máš kluka?" říkával mi strýc Tesař žertem. "Kdy ty se začneš s mámou hádat kvůli ženichovi?"

Ťal do živého. Kde já mám kluka? Hanba, neslýchaná hanba, nemám. U Tesařů jsme slavili Silvestra, tak jako každý rok. Na stole byly mísy s chlebíčky, poslouchali jsme rozhlasový silvestrovský pořad. Holkám telefonují jejich ženichové, přejou jim šťastný Nový rok, mluví se jen o svatbách, teta se zlobí a pokouší se ty svatby aspoň oddálit, když už je nemůže zvrátit. Jen já nic a moje máma taky nic, obě hanbou zkroušené, zas už jsou holky Tesařovy daleko přede mnou. Nejen že nestuduju, nejen že pracuju v tom děsném Kresleném filmu, nejen že jsem nemehlo co se nenaučilo ani valčík, nejen že se neumím oblíkat a ani moc hezká nejsem, teďka dokonce nemám ani ženicha. Zase jsem za všemi pozadu, zase dělám mámě jen ostudu. Umiňuju si, že o příštím silvestru už musím mít taky nějakého kluka. Ber kde ber. Jen abych nebyla stará panna. Musím si někoho najít, kohokoliv, ať bude jaký bude.  

1961
Po usilovném snažení jsem našla. Spolužák Vláďa Jasenovec mě seznámil s Mirkem, takovým nenápadným blonďákem, na kterém nic zvláštního nebylo než to, že má auto. To ovšem v té době bylo něco, auto neměl každý. Říká se, že zamindrákovaní muži si jím podpírají své ego, to asi byl Mirkův případ. Nebýt auta, asi by si ho nikdo nevšiml. Jednou mě pozval na vyjížďku a začali jsme spolu chodit.Pracoval v ÚBOKu, to bylo tenkrát prestižní pracoviště (Ústav bytové a oděvní kultury). Hrdě o sobě říkal, že je bytový architekt, ve skutečnosti tu byl zaměstnán jako konstruktér nábytku. Je pravda, že výtvarné nadání měl a vkus co do užitého umění neomylný. V jiných oborech kultury byl naprostý ignorant, ale výtvarný cit nepostrádal. Vlastně mi vůbec nehověl - nečetl knihy, památky mu nic neříkaly, pohrdal básněma, kultura krom snad užitého umění ho nezajímala. Jediná věc která ho vskutku zajímala byly motory, závody motokár, létadla a plochá dráha. To zase nebavilo mně, ale abych se mu zalíbila, pokoušela jsem se trochu se té oblasti přiblížit. Choval se ke mně od začátku dost povýšeně a bezohledně, ale já jsem byla tak šťastná, že konečně mám kluka, že jsem usilovně a tvrdošíjně zavírala oči a usilovně jsem se snažila žádnou jeho vadu nevidět. Ostatně - byly to vady? On je prostě takový, vysvětlovala jsem sama sobě. Usilovně a ze všech sil jsem se zamilovala - a nebo jsem si to jen namlouvala? Nechtěla jsem o tom přemýšlet, nechtěla jsem se ho vzdát - to bych zase byla bez kluka, a to nesmím připustit. Bydlel na Proseku. Kde to je? Ptávali se lidé. Tenkrát to byla vesnice na kraji Prahy.Ubohá, nuzná periferie. No co, periferii jsem mívala vždycky ráda. Trpěl lupénkou - no, za to nemůže. Dělal ze sebe člověka na úrovni, ale v jádru byl primitiv. Odmítala jsem to vzít na vědomí. Horší bylo, že byl taky takový neumytý, jako býval Standa - a toho jsem právě proto tenkrát nechtěla. Teď  jsem usoudila, že Mirkovi to musím odpustit. Snad ho jednou naučím, aby se myl a měnil si prádlo. Ale nebyla to jediná chyba. Cítil se být nadčlověkem, neměl schopnost vidět se zvenku. Ve svých očích byl dokonalý a myslel, že si vůči mně může z tohoto titulu cokoliv dovolit.  
Na rande nikdy nepřišel včas. Za celé tři roky, kdy jsme spolu chodili, se to nestalo. Vždycky jsem čekala - čtvrt hodiny, půl. Říkalo se o takových holkách, že jsou blbé, že nemají hrdost, že je to hanba, že si to nemají nechat líbit. Ale co mám dělat? To mám zase zůstat sama? Namlouvala jsem si, že to není blbost, ale tolerance. Ale kdyby jen chodil pozdě! Každou chvíli se stalo, že nepřišel vůbec. Normální holka by se na takovou známost vykašlala, ale já jsem, ač zoufalá, jen odpouštěla a odpouštěla. Někdy se pak omluvil, ale častěji ne. Vycházel z toho, že je nadčlověk a že smí všecko. Je pravda, že jednoho dne už jsem ho měla dost a rozhodla jsem se, že se rozejdeme. Tehdy byl polekaný : "Cože? Víš co mluvíš?" Náhle se mi zdálo, že by byla škoda se rozejít, když už spolu tak dlouho chodíme. A hlavně bych pak zas byla sama, celému světu pro smích. Tak teda ne, rozcházet se nebudeme. 
Čekám na známém místě, "u Stalina", je to na půl cesty ze Smíchova a z Proseka. Mrzne, od Vltavy fičí. Čekám a čekám. Konečně přijíždí dvanáctka a Mirek vystupuje. Předem se staví do útočné pozice: "To zas bude řečí, co! Nebude? To si zas o mně budeš myslet, že nedokážu jakživ přijít včas, budeš naštvaná, co, a budeš kazit náladu." Smál se svému dobrému vtipu a tvářil se vesele. Jakoby se něco stalo! No, to je toho. Jakobych i já nemohl někdy udělat chybu. Jakobys ty byla dokonalá. Máme se snad rádi, ne? Tak si odpouštíme! Musíš bejt tolerantní, to bych tě jinak neměl rád! Já přeci za to stojím, aby mi lidi leccos odpouštěli, já nadčlověk.
Sama sebe jsem přesvědčila, že tolerance je základ hezkého vztahu a že on mě za to ocení. Nesmím mu nic vyčítat, to bych ho mohla naštvat. On za to stojí, abych si ho udržela. Nebo možná nestojí, ale co mám dělat? Jednou s ním chodím, tak ho musím brát takového, jaký je, jinak bych zůstala sama. Ostatně, každý má nějakou chybu, a hledat někoho bez chyby bylo by naivní.
"Kam pudem, sednem si na decánko?" Ty jeho zdrobnělinky mi byly taky trochu protivné - ale zas ne tak, abych si teď nechtěla jít někam sednout, byla jsem celá zmrzlá. Slušelo mu to, oblíkat se uměl. Sedíme ve vinárně a já poslouchám řeči o tom, jak je v práci úžasný, co vynaleznul a dá si patentovat, jak to umí se všema šéfama válet a jak jim to nandal. A jak si přišel  podvodem k penězům. Jak ho v práci vykopli - a vejš! Člověk nesmí bejt hloupej. "S poctivostí nejdřív pojdeš!" - to je správný heslo! Člověk musí bejt chytrej, aby jiné oblafnul. Nějaká slušnost je k ničemu, s tou by se daleko nedošlo. Přátelství je pro blbečky, ne pro rozumné lidi. Nějaká dobročinnost je taky pro blbečky. Já nikomu nic dávat nebudu. Mně taky nikdo nic nedá. Když něco nepotřebuju, radši to hodím do popelnice, než abych to někomu dával. Já jsem si to musel koupit, tak ať si to jinej taky koupí. Člověk musí stát oběma nohama na zemi, ne se vznášet v oblacích. Hlavně nesmí bejt člověk hloupej. Jeden Mirkův názor je horší než druhý, ale nechci si to připustit. Asi má pravdu, budu se muset trochu změnit, abych ho byla hodna. 
"V Literárkách byla senzační báseň, četls ji?" začala jsem já z jiného soudku. "Já básně nečtu," štěkl mrzutě. Zastyděla jsem se. Asi je to zpozdilé, číst básně. Přestala jsem je taky číst. 
Jen co máma zjistila, že s někým chodím, začala urputně pracovat na tom, aby to překazila. Ještě Mirka neznala - a už ho nesnášela. Měla podvědomý strach z toho, že se vdám a odejdu? Naháněla jí strach ta možnost, že bych mohla s někým intimně žít? 
Tušila, co je Mirek zač? Nebo to byla jen ta roháčovská mánie odmítat šmahem všechny cizí neznámé lidi, kteří se chtějí vetřít do naší rodiny? Babička Roháčová zastávala názor, že cizí lidi do rodiny nepatřej - a její dcery ho přijaly za svůj. Odmítat zetě a snachy, pomlouvat je, vyzdvihovat jejich vady skutečné i pomyslné a bědovat nad nimi patřilo v roháčovské rodině jaksi k dobrému tónu. Všichni tři zeťové tety Mimy byli lidé řádní, na výši, studovaní, zcela slušní, z dobrých rodin, zaručeně normální. Přesto je nesnášela. Vyzdvihovala jejich vady, které pracně hledala, zveličovala, někdy si i vymýšlela, zle je pomlouvala a osočovala. Myslím, že máma by dělala totéž, i kdyby byl Mirek normální a slušný. Byla by proti každému, nedala se brát vážně.  

Občas jsme jeli autem na výlet. Jezdívali s námi někdy Vláďa Jasenovec s Hankou, někdy Mirkův bývalý kolega Karel Mika. To ale nebyly ty výlety, jaké jsem znávala s Pábenkama. Tenkrát se jelo stopem nebo vlakem, vystoupilo se a všichni byli plni elánu  jít deset kilometrů pěšky, lézt po skalách, vystoupat na hrad, kreslit, pak zas sejít do města a jít do muzea nebo do hospody...
Teď bylo všechno jinak. Autu se říkalo vznešeně - "vůz". Cíl cesty určoval vůz. Aby tam vedla slušná silnice, aby bylo místo na zaparkování, aby tam byla říčka, kde by se dal vůz umýt. Nebylo zvykem mít s sebou co nejmíň věcí - naopak. Vezly se záplavy krámů, které jen překážely, ale proč je nevzít, když se jede vozem. Cesta se konala ve znamení rozmluv kolem vozu, jak šlape motor, jaká je silnice. Také se hojně nadávalo na esenbáky, a nedej bože, když nás nějaký zastavil. Mirek udělal zjevný přestupek - ale vinen byl esenbák, který ho pokutoval. Potom už se o ničem jiném nemluvilo, samozřejmě v tom duchu, že esenbáci jsou volové, určení k tomu, aby otravovali normální lidi. Někdy na tom něco bylo, tenkrát se do služeb SNB skutečně mohli dát jen volové. Když se konečně někam dojelo, byli jsme všichni uondaní, přiospalí, omámení a zpitomělí, ani se nám nechtělo z vozu vylézt. Mirek nemiloval památky, nezajímala ho muzea, výlet si představoval tak, že zaparkuje kdesi v lese ve stínu, aby slunce nepražilo na vůz, natáhne na zem deku a bude spát. Pokud jsem jela sama s Mirkem, seděla jsem vedle něj a nudila se. Když jel s námi nějaký kamarád, šli jsme se projít a Mirek spal. Pak ale bylo nutno vůz opečovávat. Umýt, naleštit. Mirek zvedl kapotu a cosi seřizoval v motoru, cosi prohlédl, vyšrouboval, profouknul, vyčistil, promazal. Svůj vůz si cenil nade vše, nebyl mu prostředkem, byl mu cílem.  

Nerozpoznala jsem, že je to troglodyt. Bylo vůbec možné to na první pohled poznat? U Janoušů nosili občanské šaty jako jiní lidé, nebyli po těle chlupatí, nějakou dobu dokázali i mluvit jako jiní lidé, úspěšně opakovali prosté věty a jednoduché myšlenky, které se naučili. Odmítala jsem vidět, že je to naprostý primitiv, nevzdělaný, který bůhvíjakými křivárnami získal zaměstnání v ÚBOKu. Nebyl hloupý - byl mazaný, to ano, mazaný a vychytralý - ale moudrosti v něm nebylo za mák. Patřil k těm, co se ve škole nenaučili číst a psát, ale za to dobře počítat. Měl hypertrofované sebevědomí. Nepřipouštěl si možnost selhání - a pokud k němu došlo, prostě ho z vědomí vytěsnil. Ale nemohl nevidět, že je tragicky nevzdělaný. Asi ten rozpor mezi tím, kým se cítil být a mezi tím, kým byl vskutku, nějak cítil a vnímal, ale odmítl ho přijmout a bylo-li třeba, vyřešil ho agresivitou. Toužil se dostat mezi "lepší" lidi a při tom tušil, že k nim nikdy patřit nebude. Toužil popřít chudobu ducha, ze které pocházel, vymanit se z ní a vyšvihnout se kamsi nahoru, a při tom odmítal použít jedinou cestu, která nahoru vede - totiž vzdělání. To byla cesta trnitá a namáhavá, o té věděl, že na ni nemá. Bral si denně bílou košili, sako musel mít podle poslední módy, ale spodky nosil měsíc neprané. (Před svatbou - po svatbě ne.)  Nevsadil na sílu ducha, na čestnost a poctivost, na ony těžko dostupné atributy těch "lepších", vsadil na sílu nenávisti, se kterou plival na všechny ty nedosažitelné výšiny. Hojil si mindrák tím, že všechny ty "lepší" lidi, po jejichž společnosti toužil, k nimž chtěl patřit a mezi které se chtěl řadit, stíhal žárlivostí a temnou zlobou. Ve mně pak získal dokonalý objekt k odreagovávání. To, že byl nevzdělaný a já jsem měla vysokou, vyřešil vztekem na mne. Časem se jeho vztah ke mně ustálil na trvalém nepřátelství. Podle své okamžité nálady byl vůči mně buď posměšně ironický a nebo nespravedlivě zlý a sadisticky pomstychtivý. Nechápala jsem proč, nedocházelo mi to, byla jsem naivní, dětinská, zoufalá a ubrečená. Ničemu jsem nerozuměla, ptala jsem se proč mě tak týrá a místo odpovědi se mi dostávalo facek a sprostých nadávek. Jen jsem dál brečela, neschopná cokoliv pochopit, natož rozhodnout a vyřešit. Proč je zlý? Vždyť ho mám ráda? Vždyť se tolik snažím být dobrou ženou!  Sám nevěděl, proč je zlý - mlátilo s ním jeho podvědomí, temné pudy, neujasněné křivdy, dávné ústrky, zasutá ponížení a pocity žárlivosti na "lepší" lidi. Potřeboval se pomstít, ublížit někde dál a jinde. Jeho vztah ke mně se ustálil na trvalé šikaně, okřikování, ponižování, zesměšňování. Cokoliv jsem udělala, řekla, oblíkla si, koupila, uvařila, vytvořila, nakreslila, umístila do bytu, dala dětem, pomyslela si ... všecko bylo špatně, všecko musel nějak shodit, sepsout, zesměšnit, zkritizovat. Všecko bylo záminkou k napomenutí, ponížení, posměchu, pohrdavé poznámce. Jen mě uviděl, už musel proti mně něco mít, kvůli něčemu mě okřiknout, zeptat se proč to dělám tak a proč to nedělám jinak. Už to dělal úplně automaticky, podle okamžitého rozpoložení si  mě buď  v legraci dobíral, posměšně si ze mne utahoval, a nebo mě nazlobeně okřikoval se zlostí a s touhou ublížit. Jeho vztah ke mně se ustálil už jen na pohrdavé zlosti, která občas přecházela do otevřené a temné nenávisti. 
Nikdy jsem od něj neslyšela nějaké uznání, pochvalu, natož obdivné slovo. S jednou vyjímkou: když o mně mluvil před lidmi. Tehdy vystupoval jako milující, starostlivý, láskyplný a vůbec vzorný manžel. Má sice ženušku hloupoučkou, ale pomůže jí, aby ho byla hodna. Prezentoval mě trochu jak svoje dílo,  občas dokonce projevil hrdost na mé úspěchy. Byla jsem šťastná, že aspoň tak, a horlivě jsem dbala o to, abych v lidech podporovala domnění, že je vskutku takový, jak se jeví, že je na mne stejně pyšný a hodný i v soukromí.     
Cítil se být svrchovanou hlavou rodiny, nekonečně moudrou, všeovládající a o veškerém bytí rozhodující. Byl chytrý, ale nebyl moudrý. Byl mazaný a myslel, že to stačí. Nemohl nevidět, že je zcela nevzdělaný, neznalý nadstavby. Já jsem měla vystudovanou vejšku, pocházela jsem z kultivovaného prostředí, četla jsem, byla jsem zvyklá zajímat se o kulturu. Nechtěla jsem se povyšovat, pánbůh ví že ne, chtěla jsem si ho vážit a mít ho ráda, cenila jsem si toho, kterak se pokouší z primitivního prostředí  vymanit, uznávala jsem jeho chytrost a jeho výtvarný talent. Bohužel neměl tolik moudrosti, aby pochopil, že jediná cesta, jak proniknout mezi ony takzvané lepší lidi, je vzdělání. Nejen získané na školách, ale i v soukromí, zájmem o kulturu, četbou. Pomocí podfuků a nekalých praktik, což s hrdostí přiznával, se mu podařilo '´ú§§úlloo¨¨)¨'dostat se do ÚBOKu, Ústavu bytové a oděvní kultury, proniknout na špičkové pracoviště. Ne
 jako výtvarník, pouze jako konstruktér. O výtvarnické zařazení usiloval, schopnosti měl, ale chyběl mu papír, že absolvoval školu. Chyběla mu i ona kultivovanost, kterou do sebe vstřebají ti, kdo vyrůstají v kultivovaném prostředí. Částečně se o ni snažil, a částečně žárlil, měl na ty "lepší lidi" zlost a  řešil svou žárlivost a svůj handicap agresivitou. Vztekem na doktory, spíláním těm, kdo stáli nad ním, zlobou na veškerou grámotu a nenávistí ke knihám. Jeho vědomí nedostižné mafiánské vychytralosti, se kterou se chystal dobýt svět, jeho sebevědomí a pocit geniality, to vše soupeřilo s jeho mindrákem. Chtěl se dostat mezi ty "lepší lidi", násilně a mazaně se vecpal na prestižní pracoviště, chtěl vypadat kulturně a působit jako někdo z "vyšších kruhů" - a při tom nemohl nevidět, že mezi ty "lepší" lidi nikdy patřit nebude, že nevzdělanost z něj bude navždy čouhat jak sláma z bot, a projeví se v každé jeho větě. Věděl to a tajně zuřil, cpal se mezi elitu a součaně jí pohrdal, žárlivě zesměšňoval, vyčítal jí snobství, utahoval si z titulů a napadal ji kde mohl. Pralo se to v něm - ta touha po tom, aby patřil k inteligenci, a ta zlost na ni. Jeho pocit mužské nadřazenosti narážel na fakt, že já jakožto ženská, nižší tvor, jsem měla vzdělání. To bylo asi důvodem jeho nenávisti ke mně. Byl hrdý na svou osobu, žádostivý projevů náležitého ocenění, nestrpěl jakékoli znevážení své role hlavy rodiny a pána tvorstva - a teď by ho nějaká ženská měla v něčem převyšovat?    

Marie Janoušová, Mirkova matka, pocházela z vesnice Třtěnice u Jičína, rozená byla Víchová. Přišla do Prahy jako služebná, pracovala u rodiny bohatého advokáta v Pařížské ulici. Byli na ni velmi hodní, kdykoliv šli za kulturou, brali ji s sebou, viděla tak třeba všechna představení Osvobozeného divadla. Mluvila o tom bez vzrušení a bez nadšení, bylo jí to celkem jedno, co vidí. Kultura ji příliš nezajímala. Naučila se u nich hlavně dobře vařit, třeba svůj výborný bramborový salát. Provdala se za truhláře Bohumila Janouše, ten pocházel z vesnice Kondrac u Vlašimi. Zemřel na rakovinu krátce před tím, než jsme měli svatbu, byl to drobný černovlasý mužík, ironický, trochu zvláštního způsobu žertování. Z jeho smrti máti vinila  jednoznačně doktory, neměli ho operovat. "Nemaj co dělat tak operujou..." Ale zdálo se mi, že si viditelně oddychla. Nikdy pak o něm nic hezkého neřekla, vždycky mi jen líčila, co od něj zkusila a jak ji týral. Nikdy od něj neslyšela dobré slovo, a míval prý období, kdy vůbec nemluvil. Na nikoho nepromluvil, a kvůli tomu ho vždycky vyhodili z každého zaměstnání. Rozhodl se tedy, že se "udělá pro sebe" a otevřel si truhlářskou dílnu na Žižkově v Roháčově ulici. Ale nevydělal prý ani na nájem. Rodinu musela živit máti tím, že šila. Měla známou, která pracovala v továrně na látky a dostávala levně kazové zboží, odpad a zmetky - kilo za pár halířů. Nedotištěný vzorek, roztržení, různé vady, zbytky. Máti z toho šila. Cokoli - záštěry, dětské oblečení, povlaky. Musela šikovně stříhat látky tak, aby kazy nebyly vidět, a nebo je naopak využít jako ozdobu. Její známá pak po vesnicích vše prodávala, a v dobách, kdy byl nedostatek oblečení, to bylo výnosné podnikání. Hodně látek si nechala máti i pro sebe, měla jich plné skříně, a ráda se v nich probírala."To bude jednou všecko vaše," říkala mi pyšně. Já jsem bohužel k látkám neměla žádný vztah, natož ke kazovému zboží a válečným vzorům.  

Když jsem se po svatbě nastěhovala na Prosek, měla jsem máti za zlé, že zůstala bydlet v bytě, přestože byla sama, a my s Mirkem jsme měli maličký podkrovní pokojíček. S předsíní a se společným záchodem s babou Adamcovou.  Nevím, jestli jsem byla v právu - domek byl její, ona ho stavěla. Dostala od rodičů pole, její rodiče si tenkrát mysleli, že je to to nejcennější, co jí mohou dát, a zlobili se, že ho prodala a postavila za peníze domek v Praze, Na Vyhlídce 66, roku 1927. Ten zas považovala ona za to nejcennější, a my už tak ne - byl to řadový předměstský činžáček, plný nájemníků, tísnících se v bytečcích o kuchyni a pokoji. Nájemné platili minimální a škaredili se, že neopravujeme omítky, nátěry, zámek vchodových dveří a mnoho dalšího, co se sypalo, rozpadávalo a podléhalo zkáze. Toužila jsem po bytě v novostavbě, kde jsou kachlíkové koupelny a kuchyňské linky se zapuštěným dřezem, na podlahách PVC a okna doléhají. Ale musela jsem se smířit s naším pokojíkem vedle půdy, s kuchyňkou ve špajzce a vodou v předsíni.
Mirkova máti byla životem utrápená, hodná a hloupá. Ta prostota a jednoduchost mě tenkrát zlobila, šlo mi na nervy to primitivní papouškování lidových, pověr a polopravd, předávaných bez přemýšlení z generace na generaci a vydávaných za nejvyšší moudrost. Že po cukru sílejí kosti, že se dětem nesmějí do roka stříhat vlasy, že kočky nesmějí dostat syrové maso aby neměly kalné oči, že se na jaře otvírá zem a nesmí se na ni sedat... Jakoukoliv pitomost kterou kdysi hlásali její předkové bez přemýšlení přejala a důležitě hlásala dál. Drze jsem jí oponovala a nebrala nic z jejích názorů vážně. Zejména mě zlobila její vášeň pro léčitele a pro bylinky. Ona i Mirek tvrdě odmítali lékařskou vědu. Táta Mirka vždycky hájil - nedivte se, že nedůvěřuje medicině, když vidí jen její nezdary. Máti i Mirek měli těžkou lupénku, u máti se projevila i onemocněním kloubů, ohýbala se jí páteř, byla sehnutá už téměř do pravého úhle. Pan Janouš, Mirkův otec, onemocněl rakovinou a vzdor operaci zemřel. "Nojo, to zavinili doktoři," mínila máti, "do rakoviny jak se řízne, tak je konec. Všichni to říkají." Sama se léčila u Mikuláška, samozřejmě bezúspěšně, ale věřila mu na rozdíl od doktorů, doktory společně s Mirkem pokládali za blbce.  

Když jsme s Mirkem chodili, jezdívala jsem ho na Prosek navštěvovat, někdy jsme společně pracovali na nějakém kšeftu, dělali jsme ilustrace pro časopis Domov, nebo návrhy na upomínkové předměty. Mirek měl skvělý výtvarný cit, a jako vyučený truhlář uměl dobře vyrobit různé dřevěné krabičky, které jsem pak zdobila. Máti nám vařila - kuchařka byla skvělá. Sešli jsme k ní na oběd, jedlo se dobře, ale jaksi nebylo o čem mluvit, máti jen opakovala ty svoje donekonečna omílané moudrosti, že tam dneska prší a nebo zas že je dneska hezky. Ale jinak byla pohoda, máti sice moc nedůvěřovala mému studování a mým neženským aktivitám, ale byla koneckonců ráda, že její Mirek má jakous takous známost. Když jsem odcházela, řekla ať jí půjčím tašku, že mi do ní dá pár čerstvých vajíček.( Chovala ve sklepě slepice.) Půjčila jsem jí tašku a máti užasla :"Prosímvás, proč s sebou vozíte tu knihu?" Měla jsem v tašce knížku na čtení do tramvaje. "No na čtení," vysvětlovala jsem. "Na čte-ní?" máti nevěřícně kroutila hlavou. Co to je za divný nápad, vozit s sebou knihu, ke  všemu na jakési čtení. U Janoušů knihy neměli a nad jakýmsi čtením jen vrtěli hlavou. Divným činnostem se neoddávali. S hrůzou jsem zjistila, že má-li Mirek něco přečíst nahlas, koktá jako školáček.
Ale máti byla hodná, když mi dávala čerstvá vajíčka. I Mirek byl hodný, šel krmit slepice do sklepa, huboval sice že jsou to potvory, ale pak je láskyplně svolával :"Tak pojďte potvůrky, něco vám nesu!"

Paní profesorka Piťhová mi sňatek rozmlouvala. Byla by mne chtěla pro svého syna Petra, to jsem se dozvěděla oklikou. Ani naše máma nebyla proti. Dávali nás s Petrem dohromady, občas to nějak zařídili, že jsme spolu někam šli. Petr byl velice milý a výborný kamarád, byla s ním legrace, choval se ke mně mile a hezky, ale vlastně nevím, co si o mně myslel. Chodívala jsem k Piťhovům na návštěvu, bylo tam krásně, byt zářil čistotou, přepychem a kulturou. Všichni ke mně byli hodní, jedlo se vznešeně, mluvilo se velmi kultivovaně a vzdělaně. Když jsem odcházela, starali se, abych si půjčila knihu. To abych ji musela vrátit a zas k nim brzy přišla. Jednou se se mnou Petr sešel, že se mnou chce o něčem mluvit. Prý setrvávám v jakémsi svazku - a slyšel, že jsem ve svém svazku nešťastná. "Těžko se ale odchází, nemá-li člověk kam. Nabízím ti skupinu svých přátel, se kterými se scházím, abys nalezla jisté pozadí, kam ustoupit." Řekl mi to hezky, bez vnucování, kamarádsky. Dodnes žasnu a tluču se do hlavy, že jsem tu nabídku nevyužila. Odmítla jsem ji - zdálo se mi, že nesmím zradit Mirka, se kterým se máme brát. I když jsem dobře tušila, že Petrovi přátelé jsou lidé na úrovni a s Mirkem šťastná nebudu. Vlastně nevím, proč jsem na Mirkovi tak usilovně lpěla, když mi dělal už tenkrát jen samé problémy, když už tenkrát jsem viděla, jaký je primitiv a jak ubohé je prostředí ze kterého pochází. Myslela jsem, že k sobě patříme a že ho nesmím zradit, že mu nemůžu říct "...našla jsem si někoho lepšího" - to že se nedělá.  

1964
Když jsme se vzali, nastěhovala jsem se na Prosek, do Mirkova pokojíčku. Zlobilo mě, že máti obývá kuchyň a pokoj a my jen ten jeden malý pokojík. Nevím, byla-li máti v právu - koneckonců, domek byl její a byt také. Mirek požadoval na Národním výboru, aby nájemnici  Adamcové, která obývala na stejné chodbě naproti nám podobný pokojík, přidělili náhradní byt, čímž by se její pokojík uvolnil pro nás. Bytový úřad to odmítal, jelikož máme tři místnosti pro tři lidi. Mirek se soudil, válčil, snažil se. Zdálo se mi, že by to šlo jednodušeji bez soudů, že by stačilo aspoň vyklidit to hrozné skladiště, že by máti mohl klidně stačit ten jeden pokojík. Sousedka Adamcová zuřila, že ji chceme vystěhovat, a dělala nám schválnosti. Jednou se s ní Mirek chyt, řval že ji zabije, rozkopal jí dveře, vyváděl asi půl hodiny a nebyl k utišení, sešli se tam nájemníci a chtěli volat policii. Tehdy jsem prvně viděla, co dovede. 

Náš pokojík měl  předsíňku, a ta byla zakramařená ještě víc než pokoj. Tady jsme měli skříň, plnou prastarých oděvů, takže se nám tam naše věci nevešly a musely viset venku. Byl tu sklad nábytku a harampádí všeho druhu, všude staletá špína.  Bylo tu jedno umyvadlo se studenou vodou, tady jsme se myli, tady jsem i myla nádobí a prala. To praní bylo vskutku náročné - ručně, v umyvadle, vodu jsem si musela ohřát. Záchod společný s babou Adamcovou. Snad by se to všecko dalo vydržet - je-li člověk mladý, nevadí mu nepohodlí. Co bylo zlé, to bylo peklo, které co chvíli dělal Mirek. Brzy po svatbě se potvrdilo, že soužití s ním je těžké. Projevila se jeho podivná vlastnost - střídání nálad a občasné výbuchy vzteku. Nějaký čas byla pohoda, a pak se najednou  rozzuřil - někdy z malicherné příčiny, někdy i bez ní. Že už má všeho dost, že se na všechno vysere, že jsem kráva. "Ale co jsem udělala?" Nebyla jsem si žádného provinění vědoma. "Když to nevíš sama, tak je zbytečný, abych ti něco řikal!" Chtěla jsem vědět, čím jsem se provinila, to ho rozzuřilo do nepříčetna, začal třískat  věcma, rozbíjet nádobí, co mu přišlo pod ruku s tím bacil. Praštil sebou na zem a mlátil kolem sebe - to v lepším případě. V tom horším namlátil mně. Jednou, to jsem čekala Lucii a byla jsem asi už v osmém měsíci, jsem myla schody a on ležel, bylo mi líto že mě nechá takhle se dřít a hlasitě jsem brečela. Uslyšel to, vylítl na mně, nafackoval mi, strčil do mně až jsem letěla z těch schodů, pak mě ještě popadl a praštil se mnou o zeď. Utekla jsem do bytu a zamkla se tam, bušil do dveří a řval "Okamžitě otevři!" a já jsem zatím brečela doma a bála se. Ale ani tentokrát mě nenapadlo, že bych od něj měla odejít.
Považoval mě za svůj majetek a taky trochu za neštěstí, kterým ho potrefil osud. Zabydlel se v roli mentora, pána a velitele, hlavy rodiny a vychovatele, věčně se mnou nespokojeného. V období své dobré nálady mě jen posměšně shazoval, peskoval a vysmíval se mi, v období své zlé nálady mě nenáviděl, zuřil nade mnou, napadal mě fyzicky, a všemožně mě týral.
Cítil se  být nadčlověkem a pokládal mě za nižšího tvora, svou pitomou služku. Mou prací v domácnosti pohrdal, pokládal ji za moji libůstku a vyčítal mi, že ho touto prací ruším při odpočinku a vůbec obtěžuju. "Uklidíš si to pak, teďka mě nech ležet. A ty svoje smetáky si někam schovej, ať na ně nemusím koukat!" Pořídila jsem poličku nad umyvadlo, abychom si měli kam dávat kartáčky na zuby, přidělala jsem ji na zeď a dala jsem na ni ještě nějaké potřeby, taky písek na nádobí. To Mirka rozvzteklilo: "Co to tu je za bordel? Proč jsou tu ty prášky? Jak já k tomu přijdu, že mám mít vedle svýho kartáčku na zuby ňáký tvoje prášky?" a praštil s nima na zem. "Ale vždyť jsem si sem tu poličku dala já - a tím práškem meju nádobí, taky po tobě - " vysvětlovala jsem s brekem a zametala jsem rozsypaný písek. Neřekl už na to nic, ale přestal na mne mluvit. (To nemluvení mu vydrželo vždycky pár dnů, později se prodlužovalo na týdny až na měsíce.) Jindy zas mi udělal lampu do mé kuchyňky ve špajzce, ale bez zástrčky - do sítě se jen tak strčily dva dráty. Párkrát to fungovalo, ale jednou se stalo, že toto ostudné zařízení vyhodilo pojistky. Místo aby uznal, že taková lampa je životu nebezpečná a že na vyhozených pojistkách vinu nenesu, vztekle na mne vyjel a seřval mě, že jsem kráva, která tím svým pitomým vařením všechno zničí. Běda, když jsem chtěla, aby mi s něčím pomohl. To ho urazilo: "No přeci bys nechtěla, abych za tebe dělal tvou práci?" Chtěla jsem aspoň, aby nosil ze sklepa uhlí, a když jsem byla těhotná tak jsem myslela, že to teda by mě nemusel nechat dělat. "Tak si neber plnej škopek," nařídil, a uhlím se rozhodně zabývat nehodlal. 
Nějaké moje city? Nějaké moje myšlenky? Nemyslím-li si totéž co on, jsou to jen samé hlouposti a on už mi je z hlavy vyžene. Nějaké řečičky, citečky.Nějaké kecy o slušnosti, - ohleduplnosti, dokonce dobročinnosti? Nějaká lidskost, soucit, dobré mravy, ušlechtilost? Laskavoat, odpouštění, vzájemné chápání? To jsou pitomosti, to se jen tak říká malejm dětem. Ve skutečnosti je život boj, člověk musí bejt tvrdej a hlavně chytrej. Kdo se tu choval rozumně, moudře, provždy správně, kdo tu byl vážný a vševědoucí, to byl jenom on. Pro celý vesmír by zřejmě stačil jediný mozek - ten jeho. 
On je míra všech věcí, on je génius, nadčlověk, znalec všehomíra. A současně si uvědomoval svou nevzdělanost, že nemá  maturitu, že nečte knihy, neumí se vyjadřovat, cizí slova čte foneticky a nezvyklým pojmům nerozumí. Ten rozpor ho plnil zlostí. Jakoby za všechno jeho ponížení mohli lidé studovaní, doktoři, vzdělanci, čtenáři knih. Nenáviděl je. Snažil se zoufale, aby vypadal, že k nim patří - ale kde mohl, tam po nich plivl. Cpal se mezi vzdělance a kde mohl, tam je nenávistně pomluvil.  Kam vlastně sám sebe řadil? Mezi elity - mezi lůzu? Nikdy jsem se ho na to nezeptala. Sám si tu otázku nekladl, nebyl zvyklý uvažovat o sobě. 
Zakázal mi chodit do kostela, zakazoval mi stýkat se s příbuznými, nejraději by mi zakázal snad vůbec všechno. V televizi jsem se směla dívat jen na to, co schválil a co mi povolil. Zdůvodňoval to svým zájmem o mne, svojí starostí o naše soužití - že by nebylo dobré pro mou psychiku, kdybych se dívala na nějaké nerváky nebo manželské spory, ještě bych je okoukala. Zacházel se mnou jak s nesvéprávným zlobivým dítětem, a já jsem si to nechávala líbit.  Věděla jsem, že na to nemá právo, ale raději jsem ho poslechla, aby byl klid. (On stejně nebyl.) Nechtěla jsem ho zbytečně dráždit, snažila jsem se mu vyhovět a dělat všechno, co chtěl. Jenomže on si vždycky našel důvod, proč se naštvat. Ustupovala jsem pořád víc, a jen jsem mu tím dělala prostor pro nové šikanování.  Nasadil si moudrou ušlechtilou masku, zakazoval, kontroloval, nařizoval, někdy se jen posmíval, ale vždycky byl vysoko nade mnou, můj pán a velitel."Jdi si číst," říkával mi posměšně, když mi chtěl dát najevo,  kdo je tu pánem a kdo je nesvéprávný blbeček. Zdůrazňoval, že knihy čtou jen blbý ženský, husy a hysterky. Takový nesmysl! Nějaké knihy! Kdybys radši uklidila! Kontroloval, co nosím v tašce, jaké nosím prádlo, co mám ve skříni. " A nebo ta nesmyslná dobročinnost. Nějaké obnošené šatstvo pro chudé! Já nikomu nic dávat nebudu - já jsem si to musel koupit, tak ať si to jinej taky koupí. Radši to hodím do popelnice. Nikomu nic dávat nebudu, ať se každej stará sám o sebe, já se taky starám. A o postižený ať se stará stát, já platím daně."  Štvaly mě tyhle názory, ale mlčela jsem. 
Proč jsem se s ním včas nerozešla? Proč jsem si ho dokonce brala? Snad proto, že byl moje jediná šance vdát se? Nebo proto, že mi ho máma s křikem  zakazovala? Nebo snad jsem ho měla ráda? Choval se bezohledně od začátku našeho vztahu - proč jsem si to nepřipouštěla? Měla jsem dost času i možností se s ním rozejít. Proč jsem to neudělala? Musím být tolerantní, říkala jsem si, vždyť já taky nejsem bez chyby. Jednou už k sobě patříme - tak ho nemůžu opustit. Zase bych byla sama - celému světu pro smích. 
Teď jsem konečně vdaná, nikomu pro smích nejsem - jen se nikdo nesmí dozvědět, jaké je to vlastně peklo, s Mirkem žít.
Dnes a denně jsem slyšela :"Mám na zejtřek čistou košili?" Většinou měl, v potu tváře jsem ji vyprala - ručně v umyvadle, a vyžehlila ještě v noci po celodenní honičce. Ale někdy jsem měla přednášky do sedmi a potom ještě nějakou práci do atelieru, prostě už jsem vyprat nestihla. "Mám na zejtřek čistou košili?" "A kdy jsem měla podle tebe prát a žehlit," hájila jsem se. "Do toho mi nic není, to si dělej kdy chceš, já prostě chci jen šáhnout a mít čistou košili." Že se v našem bytě skoro nedalo ani prát ani žehlit, to ho nezajímalo.
Náš pokoj byl zoufale malý, vešly se sem jen dva gauče, psací stůl a peřiňák. K němu Mirek přišrouboval prkno a byl z něj stůl, dovnitř jsem ukládala nádobí. Navíc se na každém kousku zbylého prostoru tyčily stohy krabic. Jednou jsem se je pokoušela prohlídnout a probrat jejich obsah - byly tam hlavně nepotřebné krámy, prasklé žárovky, rozbité předměty, nefunkční náčiní všeho druhu, desky s úředními dopisy ještě z živnosti Mirkova otce, staré školní sešity a otrhané učebnice, všehochuť nepotřebných věcí. Když Mirek zjistil, že to prohlížím, rozzuřil se, prý to dělám ze zvědavosti. Zvědavost bylo to poslední, co mě k té činnosti vedlo, chtěla jsem jen trochu prostoru. Koneckonců Mirek se nerozpakoval hrabat se v mých věcech a kontrolovat je, i když to evidentně harampádí nebylo. Pokoutně jsem nepotřebné krámy vyklízela, špinavé hadry a staré papíry nosila do sběru, sem tam něco hodila do popelnice, nebo jsem to dala do sklepa. Když potom některá z krabic zmizela, už to zas Mirkovi nevadilo, občas se naštval, ale občas si toho nějak nevšiml. Vařila jsem v malinké špajzce o rozloze asi tak jednoho čtverečního metru, která přiléhala k pokojíku. Měla jsem  tu jednoplotýnkový elektrický vařič a pár polic. Nádobí jsem si nakoupila v bazaru, kazové, ale mělo hezké tvary. Kořenky jsem si dělala z plastových tub od léků. Jednou jsem přišla domů - a všechny tuby byly pokroucené a poloroztavené. Prý to je moje chyba - přidělala jsem špatně polici a kořenky spadly na vařič, když si chtěl udělat kafe. Ve skutečnosti to bylo asi jinak - dal si vařit vodu a usnul, jak bylo jeho zvykem. Pára naplnila kuchyňku natolik, že se plastové věci zkroutily. No co, sbírala jsem tuby dál a udělala si kořenky nové.  Přes všecky nesnáze  jsem zvládla udělat nedělní oběd o několika chodech, vaření mě bavilo. Kuchařské knihy tenkrát nebyly, tak jsem si vystřihovala recepty z časopisů a sháněla jsem je jak se dalo. Pro vodu na vaření  jsem musela chodit přes pokoj do předsíňky, Mirek ležel napříč gauče, nohy natažené do prostoru, překážel a buzeroval mě. Toto dělám špatně, tamto se dělá jinak. Pokud to bylo v legraci, dalo se to vydržet - ale občas to bylo doopravdy. Z příčiny malicherné nebo žádné se rozzuřil. Vztekal se, sprostě nadával, začal  házet s věcma. Brečela jsem, odprošovala jsem ho, on hulákal "Neřvi, krávo!" vrazil mi facku a pak přestal  mluvit. Nepromluvil na mne potom po mnoho dnů, později se ta období prodloužila na týdny, naposledy trvalo celé tři měsíce. 
Jeho vztah ke mně se omezil na jedinou činnost: neustále mi dokazovat mou špatnost. Když měl dobrou náladu, posměšně si ze mne utahoval, a když měl špatnou, nenáviděl mě. Neměl tolik inteligence aby pochopil, že jeho nenávist je stejně irracionální jako všechny další: k Židům, ke vzdělání, k inteligenci, k příbuzným, ke knihám... Občas dostal záchvat vzteku a to potom šlo o život, tehdy mě zmlátil, a nezarazilo ho ani to, že jsem těhotná. Dokázal ztratit veškeré zábrany, přestal se ovládat. Praštil sebou na zem a mlátil pěstmi kolem sebe. Dokázal praštit o zem s košíkem, ve kterém poplakávalo dítě. Sám na čistotu nedbal, ale běda, když někde v bytě našel prach nebo jinou nepřístojnost. Vzal mě za ucho a vedl mě k tomu místu - tak jako se trestá štěně za loužičku. Uklízet to skladiště plné krámů, ve kterém jsme bydleli, nebylo snadné, ale to ho nezajímalo, viděl jen má selhání a moje nedostatky. Za hromadama harampádí se usídlily vrstvy prachu - to harampádí bylo jeho a tudíž v pořádku, ale ten prach tam byl mojí vinou, a bylo třeba přivést mě k němu za ucho. Nechávala jsem si všechno líbit, naivně jsem si myslela, že když se "polepším",  přestane se zlobit. Ve skutečnosti to bylo stále obtížnější, časem už se Mirek ve svém "výchovném" pohrdavém postoji tak zabydlel, že už neznal nic jiného než ironické výpady, ponižování, posměch a výtky. Posměch a posměch. Někdy byl vcelku přátelský, ale jindy  jízlivý a plný zloby. Z výšin své dokonalosti ho udílel nebohému hlupáčkovi, který má sice vysokou školu, ale jinak mu nesahá ani ke kotníkům. Jen mě viděl, už musel proti mně něco mít, už mi  vpálil nějakou invektivu, nějak mě musel shodit, ponížit, vysmát se mi, pokárat mě nebo sepsout. Cokoli jsem dělala bylo špatně, co jsem řekla to byla blbost, cokoli se dělo to bylo taky špatné a byla to všecko moje vina. Nesnášel moje záliby, snad na ně žárlil. Pokoušela jsem se ho přivést ke knihám, pokoušela jsem se číst je třeba nahlas -  ale nudilo ho to a vysmíval se tomu. Knihy, fotografování, historické památky - to všechno byly v jeho očích blbosti. Uznával jen rádio a televizi. To zase zlobilo mne - písničky v rádiu mi připadaly vesměs pitomé, a televizní pořady stejně tak. Když bylo doma nejvíc práce, provokativně si pustil rádio, sedl si k němu, poslouchal přiblblé písničky a rozčiloval se, že ho svým praním a uklízením vyrušuju. Pokládal mě za svůj majetek, domníval se, že má právo mi přikazovat, rozkazovat a zakazovat. Poroučet, co smím dělat a co nesmím.  Nesměla jsem jít do kostela, nesměla jsem se stýkat s tím či oním známým, a pokud jsem ho potkala, přísně mě vyslýchal, o čem jsme mluvili a co jsem mu řekla. Samozřejmě, že jsem vyzradila něco přísně tajného - v mých očích to byla blbost, ale v Mirkově paranoidních představách to bylo cosi navýsoat závažného, co mělo být uchováno v tajnosti, jinak by byl zřejmě jeho život či kariéra v ohrožení.Žil v neustálém strachu, aby se lidé o něm cokoli nedozvěděli, mohli by to potom proti němu použít. Byla jsem tak hloupá, že jsem jeho hru přijala a kdykoliv jsem potkala někoho známého, chovala se jak blb který neumí mluvit.
Myslel si, že jsem jeho majetek, že má právo mi cokoli nařídit nebo zakázat. A já jsem myslela, že když ho budu poslouchat, přestane být naštvaný a všecko se spraví a zlepší.

Věčně naštvaný, věčně mrzutý, ničím se nenadchne, nic mu není svaté. Pohrdá jaksi celým světem, jen on sám je uprpstřed něj dokonalý, nic ho není hodno, ale bohužel mu nezbývá, než své okolí snášet a trpět jím. Všecko kolem je blbost, pitomost, nesmysl. Všecko, co se děje, je špatné a všichni lidé jsou naprosto blbí. A nejblbější jsou  lidé kolem něho, ničemu nerozumějí, všechno dělají špatně, nikdo se ho nezeptá, jak by měl dělat to co dělá, nikdo nedosahuje jeho kvalit, nikdo si ho dost neváží a nikdo neví, že jenom on sám by všechno dělal nejlíp. Nikoho nesnáší, každý je pod jeho úrovní. Pokud nás přes jeho nechuť přecijen někdo navštíví, jen za ním zapadnou dveře, začne ho pomlouvat. (To se přeci nedělá, to je ubohost - myslím si. Jak to, že to neví?)

Měl vlastně nízké sebevědomí,  a vším si ho jen zoufale hojil a hojil. Občas ho posedla touha ublížit, týrat jen z jakéhosi sadizmu. Řekne mi něco docela zjevně nespravedlivého, zlého, nepravdivého, nejčastěji o mých rodičích  - a kochá se tím, jak mi ublížil. Čím větší nehoráznost, tím větší rozkoš a uspokojení se mu zračí ve tváři. Když se chci hájit, plivne po mně sprosťárnu ještě horší. Ostatně, nic ho nedopálí víc, než pravda či logická námitka, na kterou neumí odpovědět. Tehdy sáhne k argumentům všech primitivů - ke sprostým slovům a násilí.  

V té šílené atmosféře se nedalo žít, ale nebylo kam odejít. Zpočátku jsem ani unikat nechtěla, pořád jsem doufala, že se to všechno nějak samo napraví. Že když budu vzorná manželka, přestane se na mne zlobit. Ve skutečnosti ale byl Mirek pořád horší a horší. Nechtěla jsem odejít, nechtěla jsem být rozvedená, já jsem chtěla být šťastně vdaná. Chtěla jsem mít děti, chtěla jsem žít ve spořádané rodině. Tenkrát stále ještě převládalo mínění, že rozvod je hanba, a podle katolické víry hřích.  A stejně bych neměla kam jít - jen domů, a toho jsem se děsila. 

Intimní život ho brzy přestal zajímat. Na sex nebyl, dokázal abstinovat celé týdny a měsíce, jednou skoro rok. Nejdřív mi to vadilo, potom už jsem byla tak zdecimovaná ze všech ostatních průšvihů, že už mi to bylo jedno. Jen jsem tajně začala spřádat sny o velké lásce, která mě jednou potká... jak a kde, to jsem nedomýšlela, jenom jsem věděla, že Mirek to není, že jednou odejdu, že tu velkou lásku najdu. Když jsem někdy četla příběh ženy. která i přes veřejný skandál opustila manžela, záviděla jsem jí a věděla jsem, že já tohle udělat nemůžu. Kam bych šla? Jak bych to zařídila? Zpočátku se tohle řešení jevilo pro mne jako nereálné. Ale s postupem času ve mne zrálo vědomí, že jednou to udělám. Časem jsem to věděla docela jasně: jen co to půjde, odejdu.

Mirkovi rodiče nikdy neuvažovali o tom, jak vštípit dítěti  co je to slušnost, ohleduplnost, poctivost, nikdo mu neřekl, že člověk má být "hodný, i když se nikdo nekouká". Spíš si vážili mazanosti, protřelosti, intrikánství. Umění nenechat se napálit, vyzrát na jiné, přechytračit kdekoho, urvat si pro sebe co nejvíc. Mirek netušil, co je to pravé křesťanství, co je láska k bližnímu, desatero. Na náboženství viděl jen jeho nedobré stránky. Před svatbou mi sliboval, že do nějaké víry mi nebude mluvit, ale po svatbě to byl samozřejmě jeden z mých hlavních přečinů. Zastávali přesvědčení, že člověk se musí umět v životě ohánět a že "nesmí bejt hloupej". To byl jakýsi eufemismus pro výraz, že musí bejt mazanej a schopnej oblafnout jiné. Ne že by snad přímo někomu vytáhli z kapsy peněženku, ale šlo-li o jejich prospěch, bylo to spravedlivým důvodem k tomu, aby někoho napálili, ošidili a zkrátka přechytračili. Snad ta divná a temná povaha na něm nebyla na první pohled znát. Nebo možná byla, ale já jsem se nechtěla dívat. Stejně jako on, viděla jsem jen to, co jsem vidět chtěla, co jsem si namlouvala, že vidím.
Mirka nikdo neučil, že by měl chybu hledat i v sobě. Vždycky ji viděl někde vně, často i po krkolomném zdůvodňování. Mirkova temná a jednoduchá mysl se nezatěžovala složitostmi, pracovala zkratově a chodila po cestách nejmenšího odporu. Přivykla si svádět všechno špatné co se událo na okolí. Za všecko, co by snad zavinil, mohli vlastně druzí. Chyběla mu ta bytost, která žije v nás, dívá se na naše já a hodnotí ho. Brzy si osvojil jakési schéma, podle kterého za vše co se stalo nevhodného, špatného a jemu nepříjemného, obvinil mne. Já jsem byla zvyklá taky obviňovat sebe, tak jsme nakonec proti mně byli oba. Trvalo mi celá léta, než mi došlo, že tak docela samozřejmě za všecko nemůžu, než mi došla ta pokřivenost a nesouměrnost celé situace. To už bylo pozdě něco rovnat, ale ono by to nebylo šlo ani na počátku.
Projevy citů pohrdal a přátelství pokládal za slabost. Nechtěl mít žádné přátele, a nechtěl ani abych měla nějaké já. Příbuzných prý měli hodně, ale nikdy jsem neviděla ani jediného. Se všemi se rozhádali kvůli dědictvím a majetkům, Mirek vždycky říkal, že příbuzní, to jsou ti nejhorší. 
Věděl, že je nevzdělaný a hnětlo ho to. Jaksi se to neslučovalo s jeho pocitem nadřazenosti. Dalo by se tomu snadno odpomoct - mohl se vzdělávat, číst, navštěvovat třeba večerní gymnázium. To se ale neslučovalo jednak s jeho leností a pak s odporem dělnické třídy ke vzdělání, elitám a zejména všem doktorům. Vymyslel si proto teorii, že přemíra vzdělání škodí, člověk má podle něj znát jen svůj obor, zbytečné vědomosti jsou prý na překážku. Marně jsem se snažila s ním polemizovat, dokazovat že obory se pronikají, čím toho člověk víc pozná, ví a umí, tím lépe se uplatní i ve svém oboru, že vědění se odrazí na jeho osobnosti, povznáší mysl, pěstuje ducha. Nehodlal se mými názory zabývat. Zejména nehodlal vzít na milost knihy. Moje názory byly snůška pitomostí a knihy balast, který jen hyzdí byt.
Měl hypertrofované ego a cítil se být nadčlověkem, a současně věděl, že je nevzdělaný a pochází z primitivního prostředí, které na něm ulpělo. Nevzdělanost, pokud nám vadí, lze řešit dvěma cestami: buď tou těžší, snahou vzdělat se, dohnat zameškané, číst. A nebo cestou snadnější - vztekem na veškerou grámotu, zlostí na ty, kdo nás převyšují, pohrdáním elitami, výsměchem titulům. Mirek zvolil tu druhou, svůj handicap řešil  agresivitou, vztekem na knihy, které se nenaučil číst, vztekem na lidi vzdělané, hlavně doktory, na elitu. Ale při tom se jaksi cítil být něčím lepším, k elitám vlastně chtěl patřit, zakládal si na prestižním pracovišti.
Proč vlastně jsem s Mirkem chodila, proč jsem si ho brala? Vnímala jsem ho jako jedinou možnost. Všechny sestřenice i kamarádky měly tenkrát vážnou známost - a já, světu pro smích, jsem byla už skoro stará panna.Když jsem konečně našla Mirka, byla jsem šťastná, že konečně někoho mám, že konečně s někým chodím. A když už jsem s ním chodila, myslela jsem, že k sobě patříme a že musím být k jeho chybám tolerantní - ostatně kdo je bez chyby? A rozejdu-li se s ním, najdu pak ještě vůbec někoho?  Zdálo se mi, že je solidní, zodpovědný, seriosní, že to není žádný dětinský rapl, jako mnozí moji vrstevníci. Nechoval se ke mně hezky, už tenkrát jsem pro něj byla podřadný tvor, ale nikdy jsem o sobě neměla valné mínění a tak se mi zdálo, že mnou pohrdá právem.
Jaké měl vůbec dobré vlastnosti? Především to, že žil jen pro rodinu. Žádnou jinou oblast zájmu neměl. Žádné kamarády, fotbal, hospody... Ve své rodině ovšem vystupoval jako despota, pán a velitel. Snad jen to jeho auto byl jeho koníček, a potom občas nějaké ty závody, motocyklové nebo motokárové, a letecké dny.  Brával tam i děti, což se mi moc nelíbilo, nespatřovala jsem v tom nějakou kulturní zábavu. Svoje auto miloval, leštil a opečovával, ale kam s ním v neděli jet - to nevěděl. Když jsem navrhla nějaký hrad nebo zámek. ohrnoval nos - památky ho nebavily. Tak pokud jsme v neděli někam jeli, bývalo to do lesa u Staré Boleslavi, vždycky na jedno místo, tam se natáhla na zem deka a pustilo se rádio. Ale nejčastěji trávil neděle tím, že seděl a zíral před sebe. Seděl, tupě čuměl, nemluvil, zíral a zíral. Tenkrát mě to štvalo, snad by mi bylo milejší, kdyby šel do hospody a vrátil se ožralý, kdyby dělal cokoli blbého - tohle čumění bylo strašné. 
A  pak Mirkovi slouží ke cti, že miloval svoji matku. Nedal na ni dopustit, a cokoli řekla ona, to byla svatá a neotřesitelná pravda. Když potom nemohla chodit, každé ráno, než odešel do práce, ji šel obsloužit.( Přes den pak ovšem byla ta péče o ni na mně.) Lpěl na ní víc než na mně, když přišel z práce, hodil si do našeho pokojíku tašku a šel si sednout dolů k ní. Někdy dokonce si k ní chodil sníst večeři, tu večeři, kterou jsem já uvařila - to mě štvalo a žárlila jsem. O víkendech, pokud necivěl před sebe doma, sedával také u ní, mlčky seděli oba dva, a večer se spolu dívali na televizi.    

Občas uměl být Mirek i milý a veselý - bohužel jen občas. Pokud ta chvíle nastala, cítila jsem se neskonale šťastná a přímo křečovitě jsem se ji snažila uchránit, abych ji nezaplašila jak motýla - ale na dlouho se to nepovedlo. Mirek neměl potřebu pohody, pohoda ho dráždila, měl strach z citů a citečků, blížily se hysterii. Klid ho popouzel, měl potřebu co nejdřív ho podupat a rozbít. Nesnášel "řečičky", měl rád mužnost, věcnost a tvrdost. Třeba nějaké vítaní nebo loučení - to mu bylo proti mysli. Když odcházel, neřekl ani "ahoj", mizel bez pozdravu, jen bouchnutí dveří mi oznámilo, že je pryč. Když se vrátil domů, ani se na mne nepodíval, natož aby něco řekl. Tím by se dávaly najevo "citečky" a ty se mu příčily.

Máti žila vlastně smutně a osaměle, ač byla typ upovídaný a ráda si pohovořila. Spočívalo to pohovoření v jedné nekončící větě, kterou dokázala chrlit bez přestávky třeba tři hodiny. Občas jsem dělala hromosvod jejím řečnickým vodopádům, mnoho jsem je neposlouchala, ačkoliv její vzpomínání někdy nebylo nezajímavé. Jen mělo tu vadu, že všecko vyprávěla asi tak tři- až čtyřikrát po sobě. A většinou mi líčila to, jak ji týral její muž, nebo jak ji příbuzní okradli o majetek. Měla mánii vyprávět, byla přímo posedlá mluvením. Čekala na mne, až půjdu ze školy, odchytla mne kvůli nějaké zámince, a jen jsem vkročila do kuchyně, už to jelo. Spustila monolog, jedinou větu několik hodin trvající, bez konce i začátku, bez oddychu a bez vteřiny pomlčení. Marně jsem hledala skulinu, kterou bych se do tohoto proudu vklínila a oznámila, že už musím jít. Přešlapovala jsem u dveří s rukou na klice, sledovala jak ubíhají hodiny a počítala, po kolikáté mi vypráví jedno a to samé. Ale ve čtvrtek, to jsem se ráda nechala do její kuchyně vlákat, tehdy dělávala lívance a věděla, že je mám ráda. Čekala, až mě uslyší jít po schodech a pak na mne radostně zavolala. Lívance byly výborné a tehdy jsem se k ní chovala srdečně a s rozkoší jsem se nechávala hostit. Snad jsem na ni nebyla vždycky zlá.     
Jednou mi vyprávěla zvláštní příhodu. Měli doma hodiny pendlovky, kterých si velice považovali - byly staré, krásné a šly přesně. Řídil a natahoval je jen tatínek, nikdo jiný na ně nesměl sáhnout. Jednou máti (to byla ještě mladá) chtěla jet se svojí sestrou kamsi na pouť, měly domluveno s kamarádkami, že se sejdou na nádraží a pojedou vlakem. Přísně dbaly na to, aby ho nezmeškaly, tatínek natáhl správně hodiny, šly spát - ale ráno hodiny nešly.
Nikdo nevěděl proč, ale stalo se, že na nádraží přišly pozdě. Rozhodly se se sestrou jít na pouť pěšky, zkratkou. Docházely k místu určení a vtom uviděly v dálce vlak, kterým měly jet. "No vidíš," řekly si, "o co my tam budem později?" A jak se tak na vlak dívaly, spatřily náhle jak vykolejil a vagóny spadly s tratě. Bylo prý hodně mrtvých, i jedna jejich přítelkyně přišla o život. "Ty hodiny nám zachránily život, a nikdo neví, proč se zastavily, nikdy předtím ani nikdy potom se to nestalo."
 
Neměla jsem ten prosecký domek nijak příliš v lásce, periferie už mě neokouzlovala. Připadal mi nepoetický, ubohý, nepohodlný, smutný. Byly v něm čtyři byty o kuchyni a pokoji, v každém žila jedna rodina, někdy i dvě. Jen máti byla ve svém bytě sama. Pokoje byly obráceny na sever a do ulice, snad to tak architektům připadalo logické. Ulice v té době začala sloužit jako příjezdová cesta pro stavbu proseckého sídliště a teď tudy po celý den jezdily náklaďáky. Z míst, kde mělo stát sídliště, bagry sbíraly ornou půdu a náklaďáky ji odvážely. Po několik měsíců jezdil jeden za druhým, hlínou naložený, trousil ji kolem sebe, pod jejím nánosem ulice téměř mizela. Za sucha se tu vzdouvala mračna prachu a za deště zas ulice tonula v moři bláta. Potom jezdily tahače s vlekem, na kterém byly upoutané panely, jeden za druhým, domy se otřásaly. Pracovaly bagry a buldozery, domky starého Proseka mizely. na jejich místě mělo vyrůst sídliště. Kus ulice Na Vyhlídce ale zůstal. Mrzí mne, že jsem ji nenafotila, ještě dokud tu stála nedotčená, malé předměstské domky a staré statky, hospoda, kino, dřevěný kříž. Trochu jsem se o to pokoušela, ale někam se ty negativy stejně ztratily.
Kromě čtyř bytů, dvou v přízemí a dvou v patře, byly v podkroví domku ještě dva pokojíky s předsíňkou, do jednoho z nich jsme se po svatbě nastěhovali. Pokojíček byl malinký, ale okno bylo na jih a byla z něj hezká vyhlídka na svahy pod Prosekem, na trať a dál potom na celé Vysočany.  Všecky prostory byly zataraseny skladištěm harampádí, starým nábytkem, škatulema plnýma krámů, hromadama starého ošacení, pytlema hadrů, nebylo tu k hnutí. Vedle sklepa byly také ještě dva malé pokojíčky s okny na dvorek, ty taky patřily Janoušovům, i ty bylo zarovnané krámy. Nikdy se nic nevyhodilo, snad kromě cenných starožitností. Jinak se všechno ukládalo. "Vono to chleba nejí," říkávala máti zálibně. Takže každá vysvícená žárovka, všechny rozšmajdané boty, děravé hrnce, všecko se ukládalo do sklepa nebo do pokojíčků. Jen popel z kamen a snad jen něco, co by ve sklepě hnilo, se házelo do popelnice, ale ta byla občas plná a tak skýtala možnost sypat do sklepa i popel. Tak tam byla za dveřmi hromada. Mirek i máti nalézali zalíbení v tom, že mají dům plný věcí. Dodávalo jim to jakýsi pocit uspokojení, jakosi jistotu že vlasní majetek. Co na tom, že to byly předměty, které dosloužily. Co na tom, že pro jejich množství už dávno ztratili přehled o tom, kde co mají. I kdyby to věděli, těžko by se k čemukoli propracovali. Ostatně nikdy se nestalo, že by cokoli z toho harampádí někdy k něčemu potřebovali. Pokojíčky u sklepa byly časem zarovnány tak, že už se do nich nedalo vstoupit. Už jen s obtížemi sem bylo možno něco přidávat. Občas jsem něco tajně vyhodila nebo spálila, odnosila do sběru nebo na skládku, když se to Mirek dozvěděl tak zuřil, ale většinou nic nepoznal. "Jednou to uklidím," říkával, ale v podstatě si v těch skladištích liboval a nehodlal nic měnit. Všude jen neustálá provizoria, cosi načatého a nedodělaného, všecko jen "zatím" a "to se jednou udělá..." - časem jsem pochopila, že Mirek nic nedodělává ne proto že by byl líný, (to taky) ale proto, že si v provizoriích jaksi morbidně libuje. 

V neděli jsme vařívaly společně s mátí nedělní oběd. Máti mě pokládala za hloupoučkou, moje studování jí nijak neimponovalo, a co do vaření nebyla daleko od pravdy. Mirek velmi dbal na to, abych se řídila tím, co máti říká a poslouchala ji, v jeho očích to byla nejlepší hospodyně světa. Máti vskutku byla výborná kuchařka, jen mívala občas lidové názory, jako že po cukru sílí kosti, a pak taky neměla schopnost improvizovat, vše muselo být podle předpisu. Tím ale chyběla občas jídlu jiskra a fantazie. Vařiení mě bavilo, sháněla jsem si všelijaké recepty jak se dalo a ze všeho nejvíc mě těšilo improvizovat a vymýšlet nové kombinace. Všecko jsem zvládla uvařit ve špajzce na jednoplotýnkovém vařiči a občas byly moje kreace dobré. Mirek sice někdy zuřil, že moje pokusy nebude jíst, ale občas nic neříkal a jídlo snědl. Vařit s mátí byl nervák, neustále na mne křičela, že dělám všechno špatně a nechápala moje novátorské přístupy. V těch dobách vařit podle receptů nebylo snadné - co chvíli nebyla k dostání nějaká zásadní ingredience. Tehdy jsem prostě to co chybělo nahrazovala něčím podobným. Pokrm vyšel možná trochu jinak, ale jíst se dal. Tenhle přístup máti neuznávala, držela se receptů přesně a když se něčeho nedostávalo, byla v koncích. Já jsem si vždycky nějak poradila, občas to bylo dokonce k dobru věci. Když má přijít do španělského ptáčku kyselá okurka a my je nemáme, nemůžem dělat španělské ptáčky, mínila máti. "A co tam dát trochu čalamády ze zelí?" navrhovala jsem. To se vymykalo jejímu myšlení. Tak to nestojí v předpisu. No a co? Chutnalo by to trošku jinak. Vrtěla hlavou. To ne, to by nebylo podle předpisu. Taky mě zlobilo, že máti neumí zužitkovat zbytky. "Co s tím," mudrovala nad zbylou bramborovou kaší - "vohřát se to nedá, vyhodíme to. Vo tu trošku kaše nezchudnem." "Ale vždyť je to škoda," protestovala jsem. Kaše bylo půl hrnce. "No a co teda s tím?" "Já něco vymyslím!" Přimíchala jsem ke kaši vajíčko, udělala jsem placičky, obalila je ve strouhance a usmažila. Měli jsme je k večeři a byly výborné. "No, jak vám chutnaly moje kroketky," pyšnila jsem se a Mirek s mátí neradi museli přiznat, že docela chutnaly, ale co je to platné - nebyly podle předpisu, a tak to vlastně žádné pořádné jídlo nebylo. Jednou jsem viděla, jak máti vyhazuje vařený pórek z polívky. "Jé, nevyhazujte to, já to sním, pórek já ráda!" "Pórek se přeci nejí," zlobila se máti. "Ale u nás doma jsme ho jedli, nám  všem chutnal," hájila jsem sebe i pórek. Máti byla pohoršena. "Vařenej pórek se nejí, to nejni dobrý. Ten se nechává jen vyvařit v polívce." "Ale já ho ráda," trvala jsem na svém. Vzpomínala jsem na to, jak jsme si nad ním jednou libovaly s babičkou -  posypaný osmaženou houstičkou, politý máslem... "Ty víš, co je dobrý," přála mi babička, když viděla jak si pochutnávám. Máti byla ale neoblomná: "To nejni dobrý, to se nejí." Co nechutnalo jí, prostě nebylo dobré a basta. Komu by to chutnalo, byl by hlupák. Třeba já, sice študovaná, ale jinak k ničemu. 
Ale uměla skvělý bramborový salát - vařené brambory, cibule, žloutky, citron, olej. Ten mě naučila a dělám ho dodnes.
Když dělala máti svůj vyhlášený bramborový salát a dávala do něj citron, měla velkou starost, aby tam nepřišla pecka. Mínila, že citronové pecky jsou velmi nebezpečné, jednou do ní jedna paní kousla a zlomila si zub. Oponovala jsem, že už ho měla asi špatný a že by si ho zlomila na čemkoli jiném, ale máti trvala na tom, že jadýrko z citronu je pro zuby zásadní nebezpečí. To není tím jadýrkem, to je špatným zubem, tvrdila jsem zas já, já jsem jednou kousla do chleba a taky jsem si zlomila zub. "Tak vidíte, že mám pravdu," jásala máti vítězoslavně. 

Máti mě občas šla na nervy svou hloupostí a sebejistotou. Vlastně nebyla zlá. Jela jenom ve vyjetých kolejích, nepřemýšlela proč, neptala se kam. Zárukou správného života pro ni bylo dělat to, co dělají druzí a opakovat to, co řeklo mnoho lidí před ní. Opisovat od stáda.  V tom spatřovala moudrost. Kdo neumí myslet, musí napodobovat. Žít jako jiní - a je to v suchu. Selhat nelze. Jsme stejní jako druzí a tudíž správní. Kdo je správný, může být hrdý. Může odsuzovat vše, co není správné. Co je jiné, je špatné. Neschopnost myslet neevokuje otázku po smyslu bytí a konání, nenutí k pátrání po důvodech, nenutí ani k pátrání po tom, zda vskutku jsme ti jediní praví a moudří. Tenkrát jsem byla ještě pitomá a vnímala jsem primitivní způsob myšlení jako vadu charakteru. Dneska mě mrzí, že jsem k máti nebyla vstřícnější. Souvisí ale inteligence s charakterem? Nějak ano. 
Máti byla chudinka, kdysi týraná zlým mužem, teď sužovaná nemocí kterou neuměla léčit jinak než bylinkami. Mohla snad za to, že byla prostá a nevzdělaná? Ze tří dětí jí zůstal na živu jen Mirek. Holčička Bohunka zemřela jako batolátko na záškrt a syn Bohouš se v dospělosti oběsil. Dneska ji obdivuju, že ji všecko to, co prožila, nezlomilo.

Jak to vlastně bylo s Bohoušem? Mně neřekl u Janoušů nikdo nic. Mirek ho zapřel, tvrdil mi, že sourozence neměl. O jeho existenci jsem se dozvěděla až náhodou, od sousedky. Měla se mi tenkrát narodit Lucie, byla bych potřebovala spíš pohodu a klid - a teď takové ošklivé překvapení. Když sousedka pochopila, že jsem nic nevěděla, ještě vítězoslavně konstatovala, že teď aspoň vidím, jací Janoušovi jsou: "Tak oni vám ho zapřeli! No to se na ně podívejte!"  Byla jsem z toho přivedená z míry a nešťastná - jak mi ho mohl Mirek zapřít - a proč? Vždyť přeci musel vědět, že se to jednou dozvím. To si to neuměl spočítat? Opět jako už tolikrát  mi došlo, zač mě Mirek má - když mi je schopen v tak důležité věci lhát, a když mu nevadí, jak mě to bude mrzet, až zjistím, že lhal. Nejsem pro něho člověk, nejsem jeho partner, jen jakási podřadná bytost, která je tu nanejvýš od toho, aby mu sloužila. Později jsem pochopila, že Mirek neříká pravdu nikomu ze zásady, že mlží a lže i když nemusí. Vycházel z toho, že se o něm lidé nesmějí nic dozvědět, protože by to pak mohl někdy někdo proti němu použít. Všude tušil udavače, spiknutí, anonymní nepřátelství, komplot, nebezpečí. Vyčítal mi mou naivní důvěřivost, se kterou jsem o sobě a o něm vyzrazovala kdekomu pravdu. Zdálo se mi, že o nic nejde, řeknu-li jen tak při nezávazném  rozhovoru, že třeba se chystáme koupit si hrníčky na kafe. "To nemáš říkat," zlobil se. "A proč ne?" "On to řekne tamtomu a ten by to mohl říct zas onomu..." "No a co?" "Někdo by si to mohl špatně vyložit, nikomu nesmíš nic říkat! Člověk nesmí bejt hloupej!" To heslo, že člověk nesmí bejt hloupej, pak omlouvalo i všechny podrazy a křivárny, kterých se dopouštěl. Když je někdo naivní, dětinský a důvěřivý, chápal to jako spravedlivý důvod k tomu, aby byl napálen a podveden. 
O Bohoušovi se mi pak zdávalo. Jednou byl Mirek pryč, kdesi na služební cestě, byla jsem doma jen s maličkou Lucií. V noci mě vzbudila zřetelná přítomnost někoho cizího. Jakousi mimoslovní komunikací mi sděloval, že je Bohouš a že se mnou musí mluvit, že mi něco důležitého chce říct. "Jak ti mám věřit, že jsi tu? Dej mi znamení!" Jedna ze stříbrných mincí, které stály opřené na poličce, se svezla a s kovovým úderem dopadla. "Tak dobře," odpovídala jsem, "co mám udělat?" Necítila jsem ani náznak údivu nebo strachu, jen jsem měla starost, aby se navázaný kontakt nepřerušil. Označil mi přesné místo na Václavském náměstí, kam jsem měla přijít druhý den, a určil i čas - za pět minut třičtvrtě na dvě. Ráno jsem se podívala na stříbrné mince, ale stály obě na svých místech, nesvezla se žádná. Co to tedy způsobilo ten kovový úder? A jak se ale dostat na Václavské s Lucinkou? Jet tam s kočárkem? A vůbec, není to celé jenom nesmysl? Nešla jsem nikam, a v noci přišel Bohouš znova. "Já vím," sděloval mi, "tys nemohla přijít, zapomněl jsem, že máš malé dítě. Ale přijď zítra k té cihlové vodárně na Střížkov, ve stejnou hodinu, budu tam čekat! Musím ti něco říct." K vodárně na Střížkov jsem mohla docela dobře s kočárkem dojet, i čas by mi vyhovoval. Ale vždyť je to všecko nesmysl, říkala jsem si ráno. Půjdu tam - a nic se nestane, nikdo čekat nebude, a mně bude stydno, že blbnu. Nešla jsem nikam, a Bohouš už za mnou nepřišel.  

Občas jsem uvařila něco, čemu se nic vytknout nedalo, ale moje bohémské vaření bez přísných pravidel a zákonů se Mirkovi stejně nezdálo. Pořád jsem byla jen ta študovaná husa, žádná pořádná hospodyně. Za komunistů se ale podle Rettigové příliš vařit nedalo. V dávných dobách si hospodyně mohla ráno naplánovat, že dnes udělá třeba hlemýždě nebo raky, šla do trhu a koupila je. Teď se muselo koupit to, co bylo, a vařit podle toho. A moc toho na výběr nebylo. Jednou měli v krámech jen přední hovězí, jindy jen vepřový bůček, vždycky samý tuk a lůj, a bývaly i doby, kdy nebylo maso vůbec. Dnes měli náhodou drštky - tak jsem vařila dršťkovou polívku. Některá jídla se vařit téměř nikdy nedala - třeba svíčková, nebo játra, nebo koprovka. Sehnat současně kopr a smetanu, to by byla fantastická náhoda. Maso bývalo samý tuk, získat pěknou kotletu, která by obsahovala aspoň půlku libového masa, to byl kumšt a taky náhoda. Občas nebyla cibule nebo jiná zásadní ingredience, zeleniny bylo vůbec málo druhů a byla ovadlá a zablácená. Jednou byl ve všech zelinářstvích jen květák, jindy zas měli všude jen zelí. Celá léta nebyla čočka, nebyl mák, spoustu věcí už jsme skoro neznali. Když se objevily pomeranče nebo banány, stávaly se na ně dlouhé fronty. Koření taky nebylo, jen pár druhů, paprika a pepř, v papírových sáčcích, žádné skleněné kořenky a rozmanité směsi.    
Jen když se sehnaly bony, dalo se jít do Tuzexu a tam bylo věcí nevídaných, vonělo tam kafe a měli tam v konzervách různé vzácné lahůdky, třeba chřest, a různá kořeníčka ve skleněných lahvičkách...

Mirek mi vyčítal, že proto vařím tak špatnně, že katolíci považujou dobré jídlo za hřích - ale to nebyla pravda, mně vaření velice bavilo a za žádný hřích jsem ani vaření ani hodování nepokládala. Jen jsem občas vymýšlela nové pokrmy a zašla příliš daleko, ale to bylo na vaření to nejzábavnější - improvizovat, objevovat, experimentovat. Držet se přísně stále stejných receptů mi připadalo nudné. Taky mě bavilo prostírat, kombinovat barvy ubrousků s barvama talířů, a hlavně zdobit jídla, pracně jsem vždycky sháněla petrželku a červenou papriku. Sekanou jsem plnila kapiema, do kterých jsem vecpala vařené vejce - vypadalo to hezky, když se krájela na plátky. Ale Mirek se jen škaredil, že vejce na tvrdo už se nemá péct. Nakonec bylo vždycky všechno špatně. Jednou řekl Mirek, že udělá večeři sám - koupil bramborový salát a k tomu koupil salát z modrého zelí. Dal obojí na talíře a jásal: "Vidíš, jak to barevně ladí? Na to ty nedbáš, aby jídlo bylo pěkné i na pohled, to by tě nenapadlo, nějak  hezky jídlo nazdobit!" To byla strašná nespravedlnost - rozbrečela jsem se. "To není pravda," vzlykala jsem, "vždyť já se pořád jen snažím, aby to bylo hezky naservírované..."  
Mirek se zarazil. "Tak proč jsi mi to nikdy neřekla? Mělas mě na to upozornit!" Zase moje chyba. Měla jsem ho upozornit!  Vždycky podle stejného scénáře. Aniž by se zamyslel, aniž by se pořádně podíval, aniž by si čehokoliv všiml, jen a jen vyčítal. Bezmyšlenkovitě, automaticky, vždy a všude. Neopominul jedinou příležitost, aby mi cosi nevyčetl, nenapomenul mě, nevypeskoval mě. Vždy a všude stál v pozici ukřivděného chudáka, kterého osud potrefil, má nemožnou ženu a musí se s ní jen a jen zlobit. Měl dojem, že mu svět neprokazuje dost vděčnosti, že by si od okolí zasloužil více úcty. Vždycky a ve všem se cítil jako výkvět dokonalosti, moudrosti a ušlechtilosti, všechno věděl absolutně správně a nejlíp, jeho názory byly jediné možné, jeho vědomosti byly nekonečné. Já naopak jsem byla submisivní blbeček, vždycky ochotný vzít všechnu vinu na sebe. Se svojí patolízalskou náturou jsem si netroufla a nedovolila bránit se autoritám , vždy jsem byla hotova o sobě pochybovat, trpěla jsem pocitem věčného provinění, tendencí za všechno se omlouvat, strachem že všude překážím, že cokoli dělám to zkazím a spletu, že nejsem dost užitečná, že neoplácím dobrodiní. Tahle konstelace nemohla končit dobře, bohužel v můj neprospěch.  

Po svatbě se Mirkovo podivínství rozjelo naplno, a bylo stále horší. Občas míval období celkem normálního chování, byl vlídný a žertoval, má provinění a mé poklesky mi vlídně odpouštěl, a tehdy jsem byla šťastná a snažila jsem se jeho náladu nepokazit. Dělala jsem, jakoby takhle milý byl vždycky, jakoby ta zlá období nikdy nebyla, v jakési euforii jsem veselou rozverností a milostným švitořením chtěla tu světlou chvíli stůj co stůj udržet. Ovšemže si mě nijak nevážil ani teď, ale moje nekonečné nedostatky mi velkomyslně odpouštěl a přes mou nedokonalost se přenášel s ironií a převahou moudřejšího. Žena je prostě jen žena, nižší tvor, hloupoučký, nesvéprávný a  ve všem všudy neschopný, on však je neskonale moudrý a všecko jí to odpouští. On ví co se sluší a patří a tak tu ženu chová doma asi jako ušlechtilého psa - dá mu dobře najíst a postará se o jeho řádné venčení, ovšem pes  je jen pes, musí poslouchat a nemůže si dělat co chce. Mnoho co říct jsme si neměli ani teď, on mými knihami a sbírkami veršů pohrdal a já zas jeho automobilovými závody a plochými dráhami, ale mávli jsme nad naší odlišností rukou. Mirek si s nadhledem toho rozumnějšího si z mých slepičích zájmů utahoval  a vlídně mě pobízel, abych se spíš věnovala zájmům jeho, ty pokládal za důstojné rozumného člověka. Vskutku jsem se zpočátku snažila jim přijít na chuť. Absolvovala jsem několik motokárových či automobilových závodů, ale neshledala jsem je zajímavými a marně jsem se snažila pochopit, co ho na nich tak vzrušuje. "Teď je to pěkný - teď! - vidělas to?" jásal a pokoušel se mě nakazit svým nadšením. "Viděla," odpovídala jsem nepřesvědčivě a pokoušela se pochopit, co jsem měla vidět a co je na tom tak vzrušujícího. V hloubi duše jsem měla podezření, že je to zábava pitomá, ale když to Mirka tak těší, co mu ji nedopřát. V dobách pohody jsme si své zájmy přáli a nevyčítali si je. Co bych za to byla dala, aby tahle dobrá nálada a snášenlivost zůstala, kdyby tak se mi ji podařilo uchovat. Žel, nepodařilo se. Najednou, z příčiny malicherné nebo bez ní, jako blesk z čistého nebe, přišel zase ten pád. Zařval, rozzuřil se, období klidu bylo  jako už tolikrát prostřídáno obdobím zloby. Plným záchvatů vzteku, útoků, sadistického týrání a pak dlouhodobým mlčením. Urážel mě, posmíval se mi, posmíval se  mým rodičům, vymýšlel čím mě urazit a jak co nejvíc ponížit a zesměšnit. "Di si číst!" - výsměch knihám a veškeré grámotě  pokládal za nejpádnější a nejvýstižnější urážku. Nenáviděl knihy, protože se je nenaučil číst a nikdy nepochopil, co na nich kdo vidí. Vnímal je jako symboly svého ponížení, protože tušil, že knihy čtou oni "lepší lidé", ke kterým nepatří a nikdy patřit nebude. Dobrat se vysvětlení jeho nálad nebylo možné. Ani prosbami, ani brekem, ani zapřísaháním, ani logikou, ničím. Prostě měl potřebu mi ublížit, vytrestat mě, ponížit mě, potom mě okázale ignorovat. A jakoby se při tom všem kochal svou zvráceností. Trvalo mi celé roky, než mi došlo, že když se s ním nemohu domluvit, nebude chyba tak docela ve mně a že s Mirkovým podivínstvím (nebo psychózou?) nic nepořídím, ani já, ani kdokoliv jiný, kdo by se o to pokoušel Snažila jsem se s tou situací nějak vyrovnat, smířit, sžít. Ale ničila mě víc a víc. Ten pád mě vždycky zastihnul neobrněnou, nepřipravenou, bezradnou jak ovci. Vždycky mě znova uvrhnul do beznaděje, jen jsem se nahrbila, nechala dopadat facky i nadávky, s brekem jsem se snažila o dohovor, o vysvětlení, o lidské slovo - ale nebylo to možné. Mirkova nenávist a neschopnost dohovoru byla nedobytná jak ze žuly. Uvědomovala jsem si už jen to, jak jsem zoufalá a nešťastná a že vůbec nevím, co mám dělat.  

Hlavně to zatajit před světem. Jednak proto, že jsem se styděla, a potom taky by mi to asi nikdo nevěřil. Jít to někomu říkat? Ale komu? A jak? Existuje nějaká instituce, kam se chodí tyhle problémy vyprávět? Esenbáci by se mi vysmáli. Nebylo tenkrát pohrdanější a více nenáviděné veřejné instituce, než policie - Sbor národní bezpečnosti - esenbáci. Tam hledali uplatnění jen ti, kdo neměli pojem co je čest, svědomí, slušnost a lidské myšlení.  Kdo by mi mohl pomoct? Zavřít do vězení ho nemůžou, odejít nemám kam. Zabít ho? Sebe zabít? S léty mi došlo, že jiný nebude, a že takhle dál žít nemůžu. Až děti vyrostou, odejdu od něj. Nějak to už udělám. Odejdu, jak jen to půjde. Nezůstanu s ním, to mi bylo od jisté doby jasné. Jen co se naskytne nějaká možnost. Jaká, to jsem nevěděla, ale žila jsem tou nadějí, že jednou nastane, a já se osvobodím.Snad až trochu děti odrostou. Spřádala jsem sny o tom, jak si společně s dětmi zařídím klidný a spokojený život, jak budem někde bydlet sami, jak budem žít klidně a bez nerváků.

"Proč se mnou nemluvíš, můžeš mi to vysvětlit?"
"Když to nevíš sama, je zbytečný, abych ti něco řikal."
"Ale já to nevím, prosímtě mi to řekni ty, vždyť jsem nic zlého neudělala."
"Dej mi svatej pokoj."
"Já tě jenom prosím, abys mi vysvětlil, proč se mnou nemluvíš, pak ti dám pokoj."
"Di do prdele a neser mě!"
"Já s tebou mluvím slušně, tak mluv taky slušně a odpověz mi."
"Hergot drž už tu hubu!"
"Já ti pak dám pokoj, jenom mi vysvětli, co jsem ti udělala!"
"Krucinál budeš tu hubu držet nebo nebudeš?"
"Budu, až mi to řekneš."
"Tak ty prostě nedáš pokoj!" A lítaly facky. "Ty mě musíš tak dlouho srát, až si vykoleduješ, že na tu hubu dostaneš, krávo jedna pitomá!"

Že byl Mirek takový, budiž, lidé jsou všelijací. Ale co mne vedlo k tomu, abych to deset let snášela? Proč jsem si to nechávala tak pokorně líbit? To už nebyla pokora, to byla blbost. Snad v tom byl dávno zakořeněný Květin příkaz, že se musí poslouchat a protivit se autoritám je zločin. Ale co byl Mirek za autoritu?

Proč jsem hned neodešla? Nechtěla jsem být rozvedená - chtěla jsem být šťastně vdaná, a kdybych odešla, zůstala bych do smrti sama, a musela poslouchat mámino lamento. Možná tu byla jiskřička naděje, že jednou se všechno vyřeší a napraví. Aspoň ze začátku jsem si to myslela. Potom jsem pochopila, že se nic nenapraví a že to bude pořád horší. Ale co s tím? Kdo mi poradí, kdo mi pomůže? Kam jít? Zpátky domů? Žít zase s mámou? Asi taky konala své i moje neschopnost vzít život do vlastních rukou a nenechat sebou manipulovat. Možná strach z ostudy. Vlastně nevím. Hlavně jsem asi neměla kam jít. Odstěhovat se nešlo, byty nebyly. A vrátit se na Smíchov? Toho jsem se taky bála. Nejvíc ze všeho jsem chtěla s Mirkem šťasně žít.

Mnohokrát jsem se v době pohody pokoušela s Mirkem navázat hlubší kontakt, chtěla jsem abychom se o něčem pobavili, popovídali si,  abychom si v pohodě a přátelsky  vyměnili názory na cokoli, třeba na nějaký etický problém, ale to nešlo. Jakobych mluvila cizí řečí. Jakobych žvatlala nesmysly, na které se jen tak bezmyšlenkovitě odpovídá "nojo, nojo". Chtít s ním vést rozhovor, to bylo jako požadovat od chromého, aby chodil - vždyť přeci má nohy, nebo od slepého, aby se díval - má přeci oči. Měl-li Mirek ústa, neznamenalo to, že může vést rozhovor, sledovat myšlenku, klást otázky k věci, vyjadřovat se k danému tématu. Moje pokusy o rozhovor vnímal jako protivné obtěžování, jako snahu planě žvanit o nesmyslech.

Když se narodila Lucie, nebyla to doba radosti, Mirek byl zrovna ve svojí zlé fázi, já jsem byla ustrašená, vyšinutá, nešťastná. Všecko bylo jaksi pokřivené a zmrzačené, já ubrečená, Mirek plný vzteku - a do toho dítě řvalo a řvalo. Má-li být žena dobrou matkou, musí být šťastný člověk - a to jsem nebyla. Ale umanutě jsem ještě pořád jaksi doufala, že se všecko nějak  v dobré obrátí, že se jednoho dne cosi změní - že Mirek přestane mít svoje zlé nálady a že budem žít normálně a šťastně.   
S kočárkem jsem objížděla rozestavěné prosecké sídliště, vozila jsem malou Lucinku a snila jsem o tom, že třeba jednou budem bydlet v paneláku, v krásném moderním bytě, jako v něm bydlí Anička nebo Malena, a tím že se zaručeně všecko vyřeší. Ústřední topení, teplá voda, kachlíčková koupelna, kuchyňská linka se zabudovaným dřezem, na podlaze PVC. Tam se netahá ze sklepa uhlí a nevynáší popel. Podlaha se setře vlhkým hadrem a nemusí se kartáčem drhnout prkna jako u nás. Na lodžii je křesílko a truhlík s kytkama. Tam nemají lidé pokojíčky napěchované harampádím. Není tam sklep plný staletých krámů. Neloupe se lak z oken, zámky u dveří fungují, všecko je nové, čisté, neponičené. Tam se musí žít velmi šťastně, tam se lidi nehádají, tam zajisté nejsou na sebe zlí. Objížděla jsem holé pláně, občas trčelo ze země torzo zmrzačeného stromu, ornice už byla odvezená, terénní vlny zahrnoval buldozer, aby nic nenarušilo sterilitu a pravoúhlost. Vznikaly tu krásné nové silnice, staré domky braly za své jeden po druhém, škoda že ne taky ten náš.
Dělnické rodiny na Proseku měly pod kůží zadřený a provždy v mysli zafixovaný boj o holé přežití. Kamarádčofty nepěstovaly, všichni znali jen nedůvěru vůči všem. Lidé tu vesměs zastávali názor, že nejlepší je nemít přátele a nestýkat se ani s příbuznými, protože od lidí se většinou nedá čekat nic dobrého. Odmítali sounáležitost i dobročinnost - "já nikomu nic dávat nebudu, mně taky nikdo nic nedá" - to bylo Mirkovo krédo. V čase, když jsem na Proseku bydlela, už jim o holé přežití nešlo, panoval socializmus a stát se o každého postaral. Ale ta uzavřenost, tvrdost, pohotovost k boji, všeobjímající podezřívavost, číhavá nedůvěra, okamžitá ochota brát se za své a zničit protivníka, ta jim zůstala. Mirkova máti mi dlouze a často líčila, jak se s kterými příbuznými pohádali a navždy rozkmotřili kvůli různým dědictvím, ať už to byla pole a statky nebo nesmyslné hlouposti, jako dvouškopkový mycí dřez. Majetek je to jediné a hlavní, nějaké lidské vztahy cenu neměly. Poznala jsem to pak při rozvodu - majetek je pro ně nadevšecko a zničit toho, kdo by snad chtěl svůj díl, to je téměř svatá povinnost. Stálý pocit ohrožení jejich bytečku s parádní ložnicí, stálý strach že je může spláchnout nečekaná pohroma či útok z neznáma, stálé vědomí toho že všichni kolem jsou potencionální nepřátelé, to vše jim bránilo někoho vpustit přes svůj práh.

Dřív nikdo neměl tušení o tom, že v Praze existuje jakási čtvrť jménem Prosek. Sídliště tenkrát ještě nestálo. Když jsem ta místa poprve navštívila, líbilo se mi tam. Malé chudé domečky, ohrady, území nikoho, zarostlá plevelem. Mívala jsem ráda periferie, připadaly mi poetické. Teď jesem tu měla žít. Byla jsem plná elánu zařídit si tady život skvěle, ale v tom Janoušovic domku to jaksi nešlo. Ulice Na Vyhlídce byla smutná a zablácená, z jedné strany stály polorozbořené statky a zídky zarostlé křovím, z druhé strany řada malých činžáčků, v každém z nich byty o kuchyni a pokoji, žijou tu hlavně dělníci z Kolbenky a vysočanských fabrik, jejich ženy pracují v místní knoflíkárně. Nebylo tu s kým promluvit. Mládež tu nezná mnoho kultury a nemá mnoho zálib. Výrostci v kožených bundách tůrují své "mašiny" a zamořují ovzduší smradem a rámusem z vykuchaných výfuků, aby takto imponovali křiklavě namalovaným dívkám, které kolem nich korzují s okázalou nevšímavostí. Zavěšeny do sebe, šuškají, hihňají se a piští. Po čase otěhotní a krátce po svatbě povijí dítko, které je nezajímá a které vláčejí korzem v kočárku osmipéráku, dusíce jeho řev ušmudlaným plymem v silonovém povláčku s bohatými volány. Tranzistorák položený na kočárku vyhrává jedinou stanici, kterou lze chytit. Až se dítko začne batolit, tehdy se na něj unaveně huláká "nelez mi do toho bláta, esi se zmažeš tak tě zřežu!" - aby si matka odreagovala zlost nad zmařeným životem. Otcové rodin nadále tůrují své mašiny, jakoby v této činnosti ani na chvíli nebyli polevili a nikdy neměli ustat, tváří se jen o něco zasmušileji. Aby zamaskovali prázdnotu svých životů, snaží se působit co nejvíce chlapsky a volí drsná slova, silácké výrazy a odfláknutě vyplivované věty, kterými vyjadřují posupné a opovržlivé myšlenky. 
Ženy brzy zestárnou, jsou z nich utahané hospodyně, chodí v kabátě který "je ještě celkem pěkný" a s odřenou nákupní kabelou vyrážejí do boje a do front za pěkný kus masa na neděli. Sehnat v těch dobách kus pěkného libového masa vyžaduje um. Ale ony jsou chytré a umějí vzít život správně do ruky. Pyšní se umytými okny, nablýskaným štítkem na dveřích, napastovaným linem v kuchyni a snaží se nevybočit z průměru, protože v tom je životní moudrost a záruka správnosti. Být jako druzí, chovat se jako ostatní, ve čtvrtek vyprat, v pátek umýt schody. Večer se okna pokojů rozzáří  televizní obrazovkou, program je jediný, při pohledu z ulice modrý svit v oknech pulzuje ve stejném rytmu. 

Hůl není ani dobrá ani zlá - záleží jen na tom, kdo ji drží v ruce. Lze se o ni opřít, lze jí mlátit, lze s ní konat cokoli. Stejně tak primitiv není ani dobrý ani zlý - záleží na tom, od koho opisuje svůj život. Jak ho ale přimět k tomu, aby neopisoval od těch nepravých?

U Mirkovy máti bylo teskno a smutno. Prázdno ne, krámů tu byly všude hromady. Ale nebylo tu nač se se zalíbením dívat. Nebylo ani o čem mluvit. Máti v pravidelných intervalech opakovala jen nezvratné, obecně platné a ověřené pravdy: "To tam dneska prší, co?" a po chvíli: "Ale že tam dneska prší, co!" Ani jí, ani Mirkovi se nezdálo, že by to nebylo chytré a k věci. Šly mi ty hlášky na nervy - jednak svojí prázdnotou a jednak tím, že byly prezentovány jako nejvyšší moudrost. Když jsem chtěla zavést řeč na něco zajímavějšího nebo když jsem řekla něco trochu neobvyklého, máti jen s údivem civěla a oba  nechápali, co na to říct.
Žádné přemýšlení, žádná sonda do hloubky, jen pustota, všednost a smutek. Nikde tu neležela kniha, nikde nebyla žádná zajímavá věc, starožitnost nebo něco co by prozrazovalo jakýkoli zájem. Jediná spása byl radiopřijimač a později televizor. Vnesl do jejich příbytku myšlenky, hudbu, příběhy, umění. Život náhražkový, myšlenky tuctové, umění takové aby nenarazilo, hudbu plytkou, humorné scénky trapně hloupé, písničky kýčovité, zábavu k smrti nudnou. Ale aspoň něco. Aspoň nějaký pohyb, vzruch, stimul. Seděli jsme kolem televize, máti, Mirek a já, a civěli na přihlouplý hudebně zábavný pořad. Aspoň něco, abychom nezahynuli na šeď a pustotu. 

"Hosty? Jaké hosty?" pohoršoval se Mirek. "Co tě to zas napadlo?" "No nějaké známé." "A koho, prosímtě?" "Já třeba Irenu a ty svoje kolegy z práce." "A proč prosímtě?" "No abychom se pobavili." "Prosímtě, co je to za zábavu - zvát nějaké lidi?" Stýkat se s lidmi jen tak pro zábavu pokládal za nenormální a hloupé. Člověk musí pracovat, aby se jednou mohl mít líp než druzí, aby získal majetek - a ne se bavit, navíc s nějakými hosty.  Bavit se s lidmi je nesmysl. Mít přátele je taky nesmysl. Ještě by od nás mohli něco chtít. Známí se hodí jen občas, když od nich něco potřebujeme, mít známé je dobré, ale jen když to přináší užitek. Mít přátele jen tak pro nic a k zábavě - to je dětinský nesmysl. Uznala jsem, že do našeho pokojíka o jedenácti metrech, navíc zataraseného krámy, skutečně žádné hosty pozvat nemůžem.

Fenomén hostů, bandy, rozloženého stolu, podnosů s chlebíčkama, skleniček s vínem, slavnostních ubrusů a parádních servisů, veselého klábosení dlouho do noci - to všecko jsem vnímala jako nedílnou součást života - a nějakou dobu mi trvalo, než jsem pochopila, že u Janoušů nemají o podobných zábavách ani zdání. Dělnické byty o kuchyni a pokoji nemají kapacitu na nějaké schůzky přátel a jejich obyvatelé nejsou zvyklí se s někým stýkat - pořádat párty a zvát nějakou společnost. S příbuznými jsou rozhádaní, kamarády ze studií nemají. Muži se nanejvýš sejdou v hospodě a ženy si poklábosí na ulici cestou z nákupu. Ale zvát hosty? 

Ani na návštěvy nechtěl Mirek chodit. Jednou nás pozval jeho kolega z práce, architekt Nedoma, na novoroční posezení. Pozval i několik známých osobností z výtvarnických kruhů. Tam se Mirek rozhodl jít - ale neustále vysvětloval a prohlašoval, že tam jde jen kvůli kariéře, kvůli známostem které se mohou hodit a jen a jen z praktických důvodů - abych si snad nemyslela, že míní navazovat nějaké nedejbože přátelské vztahy!  Nedomovi bydleli v luxusním bytě v Pařížské ulici, ještě za krásnými secesními dveřmi jejich bytu, než zazvonil, mě Mirek ujistil, že tam jdeme jen a jen z povinnosti. Posezení bylo milé, všichni významní architekti se k nám chovali vstřícně,  Mirek se tvářil velice přátelsky a potěšeně, uctivě s nimi rozmlouval, žasla jsem nad jeho divadýlkem a nechápala jsem, proč se tak brání tomu, aby vskutku necítil to, co tady tak bravurně hraje. Nebylo by snad lepší tu dobrou povahu vskutku mít, než ji tak pracně předstírat?
Když potom něco od někoho potřeboval, to uměl vymámit z jalové krávy tele. Uměl v té chvíli nasadit úsměv přátelský, ochotný a sympatický, čímž vzbudil ve své oběti domněnku, že se tak tváří ona sama a že je pro ni velice milá čest cokoli pro Mirka udělat.  

Občas mi bývalo líto, kolik je na dvětě krásných knih - a já je nebudu moct všechny přečíst. A není na světě ani nikdo jiný, kdo by je všechny přečetl. Jak ten problém vyřešit? Utěšuju se tím, že ve všech dobrých knihách je vlastně totéž - je v nich pravda. Někde je jí jen kousek, jinde je jí víc pohromadě, někde je viděna z nezvyklého úhlu, onde je brilantněji řečena. Ale její podstata je stále táž a nemění se, nebude proto nezbytné přečíst vše. Ale přecijen - čím víc přečteme, tím líp.
Škoda, že Mirek nemá pochopení. Knihami pohrdá, tvrdí o nich, že se v nich píší hlouposti, které nemají nic společného se skutečným životem. Tvrdí, že život je boj, a čtení je ztráta času. Hlásá, že člověk nemá vědět nic víc, než potřebuje ve svém oboru. Marně mu vysvětluju, že čím víc člověk ví z jiných oborů, tím je lepší i v tom svém. Nechce to chápat. 
Tuším, že je za tím vším jeho mindrák, ten balvan nevzdělanosti, se kterým je líný pohnout. 

1967
Když se máma dozvěděla, že jsem těhotná, její první reakce byla: "Jé, prosimtě, ať je to kluk!" Zůstala jsem zírat: "A proč?" "No protože to je lepší!" pak s tím přišel i Mirek. Že prý musíme mít kluka. Zdálo se mi to všecko nesmyslné. Proč kluka?
Ale když se Lucinka narodila a řekli mi, že je to holka, byla jsem nešťastná, že jsem selhala, že miminko je nedokonalé, bylo mi jí strašně líto. Ona chudák za nic nemůže - myslela si, že bude přivítaná - a oni ji nechtějí - celou noc jsem brečela. Ona si chudinka myslela, že z ní budem mít radost - a svět ji nechce... 
Vrátila jsem se domů z porodnice,  Mirek dostal svoji zlou náladu, nemluvil se mnou, já jsem byla vynervovaná, máma mě chodila navštěvovat a  neschvalovala náš život - a dítě řvalo a řvalo...

Lucinka je bázlivá, plachá. Přistoupí-li cizí člověk ke kočárku, aby se na ni podíval, spustí řev. Nestrpí v bytě cizího člověka - řve jak o život, návštěvy nakonec musí opustit "její" pokoj. Snad to znamená, že bude jednou tichá, skromná, nesměláý a přemýšlivá?
Mám si přát, aby byla šťastná, nebo aby byla hodná? Možná se to nevylučuje.

Leden 1969
Lucince je rok a půl, zdědili jsme byt po máti a v podkroví máme ještě dva pokojíky, Konečně mám kuchyň, kde se dá pohodlně vařit, máme tu tříhořákový vařič na propan-butan, taky litinový dvouškopkový dřez. S odpadem - takže žádné vynášení škopků. Nad dřezem malá karmička. V koupelně je dál starý kotel, pod kterým se musí zatápět, a zašlá vana, kterou nelze umýt. I stůl a židle máme po máti. Nedávno jsme si pořídili novou televizi, starou vzali protiúčtem, stařičký sovětský televizor Temp s kovovým ozdobným rámečkem kolem obrazovky, na který kdysi stáli Janoušovi celou noc frontu, už zmizel.  
Ráno provádím "exhumaci", nedospalá, předem unavená, v polospánku chystám Mirkovi snídani a svačinu do práce, nikdy není spokojen, vždycky to má nějakou chybu. Konečně vypadne a je klid. Motám se po domácnosti, vytírám podlahy, denně vyluxuju. Když je tu malé dítě, má být čisto  Denně mám něco k praní  - kromě plínek i spoustu dětského oblečení, chci mít Lucinku čistou. V koupelně je stařičká pračka Jetas, která Ivaně připomíná zubařské křeslo, mohutná, těžká a vynikající. Výborně vypere, odstředí, vymáchá. Prádlo se musí přendávat ručně, ale jinak funguje málem jak automatická. S Lucinkou svádím zápas o každou lžičku jídla, vím že nutit dítě do jídla se nemá, a přesto mi to nedá, její zuřivé odmítání snídaně mě vždycky přivede k zoufalství. Ustelu, uklidím, udělám ovocnou svačinku. V poledne zas tuhý boj s Lucinkou o to, aby se naobědvala. Dám ji spát a mám dvě hodiny na ty práce, které nelze konat při dítěti. Snažím se je stihnout, ale nikdy je nestihnu. Zápasíme o svačinu, pak jedem s kočárkem nakoupit a na procházku. Cestu k samoobsluze na Klíčov už znám nazpaměť, mohla bych jít poslepu. Kráčím vilovou čtvrtí, dívám se na okna cizích domů a přemýšlím, zda jsou za nimi lidé šťastní - a nebo tak utrápení  jako já. Je-li teplo, můžem si sednout v parku na lavičku a Lucinka se může proběhnout, ale v zimě je všude marast, bláto a špinavý sníh - pospícháme raději domů. Doma už bývá Mirek, někdy v náladě přívětivé, dovádí s Lucinkou a ona se raduje. Jindy nasupený a nerudný, zlostně štěká a Lucinka ho nezajímá. V kalupu chystám večeři, krmím Lucinku, servíruju Mirkovi, sama nemám čas se najíst. Lucinka už je mrzutá, a tak honem koupat, namazat mastičkou, oblíct do pyžamka, dát fluoridovou tabletku neboli bonbónek, křížek na čelo, a už spinkáme. Mirek je po večeři, sedí rozvalen u televize, nehne ani prstem, mne čeká maratón. Sklidit se stolu, vynést nočník, dát vařit plíny, umýt nádobí, uklidit hračky, v poklusu něco sníst, připravit Mirkovi na ráno čistou košili... padám už únavou, sotva lezu a Mirek se mi posmívá, jak se belhám, protože mě bolí klouby. Kdyby tak mi aspoň s něčím pomohl, kdyby třeba sklidil nádobí se stolu, ale to ne, nešáhne na nic, sedí jak paša a já už melu z posledního. Kouká na televizi, nezajímám ho. Kdyby si se mnou aspoň popovídal, o čemkoliv... Co pořád chceš, ty věčně nespokojená? Chtěla jsi dítě, tak ho máš! Chtěla jsi byt, teď ho máš - a zas ti to není recht!  

Říjen 1969
Z Austrálie přijela na návštěvu teta Lída, moje kmotra. Přijela jsem na Smíchov, abych ji viděla. Poznávám ji, je to ona, nezměnila se. Veselá, společenská. "Tak co děláš? Tadyhle ti to roste!" ukazuje na moje těhotné břicho. Přivezla spoustu dárků, hlavně krásné oblečení. Vesele vypráví, kde s Pepou cestovali, co viděli, co si pořídili. Je šťastná? Měla by být. Žije ve svobodném světě, má nač si vzpomene. Strýc Pepa hodně vydělával, mají obrovskou krásnou vilu, jezdí po světě. Žijí jak milionáři, obklopení luxusem, teta je bezvadně oblečená, asi má plastiku obličeje, vypadá krásně a mladě. Ale já si se svým břichem, se svojí únavou a se svým těžkopádným sháněním živobytí a ovoce pro Lucinku připadám o tolik bohatší a šťastnější než ona, až je mi stydno. Sedíme v kuchyni a povídáme, teta mluví dobře česky, jen občas užívá poangličtělá slovní spojení. "Viděli jsme na televizi, jak jste se tu u vás stavěli na zadní!" Myslí tím osmašedesátý rok. Netrudí ji, že že nám sklaplo, jejího světa se to netýká. Vypráví, kde všude s Pepou byli, co mají v plánu, jak žijí. "Musíš nás přijít navštívit," lákám tetu na Prosek - ale teďka ne, teďka budujem a je to u nás otřesný." "Otřesný? To jsou teď zvláštní slova v Čechách!"   
Nakonec se  teta na Prosek nedostala. Ale podívala se na Spořilov, na své dávné bydlení, které opustili před jednatřiceti lety. Byla z toho pohledu  rozčarovaná a nešťastná. Jak je vše zdevastované a polorozpadlé. A také když viděla, jak jejden z domků získali téměř zadarmo komunisti. 

Listopad 1969
Máme právo do téhle doby přivádět na svět děti? To jsem se ptávala, když se narodil Petr. 
"My jsme se narodili v dobách klidných a prožili jsme mládí v časech nejhezčích," říkala mi paní Trmalová, narozená roku 1907, "a pak jsme prožili časy kruté.Možná že tyhle děti, narozené dneska, se dožijou časů dobrých."
Paní Trmalová měla hezké dětství a mládí - byla dcerou nakladatele Šimáčka (Šolc a Šimáček), byli dobře situovaní, prostředí bylo vysoce kulturní, děti měly domácího učitele, žili šťasně a klidně. Dobře se provdala, žila v krásné vile v Krči, měla tři syny. Ale pak přišla válka, a na jejím koci její muž padl v květnové revoluci, zůstala sama s dětmi. Vilu jim vzali komunisti.   
Syn Slávek se odstěhoval do Příbrami a paní Trmalová si povzdychla : "No, jeden z mých synů bude daleko." Pak ale syn Jiří emigroval do Anglie a syn Jenda dokonce do Argentiny. Tak nakonec byl Slávek nejblíž. Jenda, její nejmladší a tajně nejmilejší, byl homosexuál a později zemřel na AIDS. Narodit se do šťastné doby neznamená automaticky prožít klidný život.   

Petr se narodil do mizerie.  
Zařizujeme se v bolševizmu, zdá se nám že bude navždy. Žijem bez víry v nějakou změnu a bez naděje na to, že se dožijem zvratu. Komunisti jsou ve svých pozicích navěky zabetonovaní, Sovětský svaz je neotřesitelná velmoc. "Tato noc nebude krátká", zpívá Karel Kryl. Přijali jsme lež, přetvářku, marazmus ducha a úpadek mravů jako normální situaci. Oficiálně se mu říká "normalizace". Elity národa jsou pozavírané a nebo emigrovaly. My, kteří jsme zůstali, chceme ale nějak žít. Pokud možno slušně a dle možností jakž takž čestně. Nějak vybruslit, nějak se vylhat, nějak proplout. S více či méně pošramoceným svědomím, s větší či menší mírou kolaborace. Jsou tací, kteří se neohnou, kteří se nenechají zlomit, raději se nechají zavřít. Ale většině z nás se do kriminálu nechce. 
Za války byla situace jasná - zlí byli Němci a hodní byli Češi. Pokud někdo z pravidla vybočil, hned se to o něm vědělo. Ale teď je situace nepřehledná. Češi jsme všichni a není jaksi možné poznat, kdo vlastně je jaký. Všichni kolaborujem tak trochu, všichni jsme tak trochu proti. Přizpůsobujeme se, všichni jsme tak trochu správní lidé a tak trochu nežádoucí, na všechny strany dobří a na všechny strany nedobří. Chceme zůstat neviděni a neslyšeni, v soukromí si dobře žít, o víkendu odjet na chalupu, zaklopit oči i uši, sehnat úzkoprofilové zboží a prestižní pseudopotřeby, propasírovat dítě na střední školu, vyválčit v zaměstnání, nakrást si tam co se dá protože to vlastně není ničí, oblafnout stát a jak to jde se ulejt, nějak se protloukat a vytřískat pár výhod, nevyčnívat a mít vše co žádá doba - tři plus jedna, kuchyňskou linku a bytovou stěnu, sedací soupravu, auto, chatu a dvě děti. Za války lidé přežívali stmeleni pocitem ohrožení a vědomím, že jednou bude konec. Ale socializmus tu má být navždy. Nikdo se choulit už nechce, chceme jakž takž přijatelně prožít svůj život. 
Myslím si, že jako nic netrvá věčně, tak i ten bolševizmus jednou padne, ale bojím se toho. Je to kolos na hliněných nohou, ale disponuje množstvím nebezpečných zbraní.  Bude to asi těžký průšvih a krveprolití, nepůjde to po dobrém, bude zle, vlastně se toho ani nechci dožít a bojím se o děti a příští pokolení. Velkým zvratům v dějinách předcházely obvykle kruté války. Ale nečekám, že za mého života k něčemu dojde, že by se něco zásadního změnilo. 

1972

V říjnu mě operovali v nemocnici u Apolináře, v té krásné Hlávkově červené porodnici. Ležela jsem tam s paní Korbelářovou, manželkou Otomara Korbeláře. Býval to známý prvorepublikový herec, teď už jeho sláva doznívala. Tak trochu si myslel, že si z titulu své slávy může leccos dovolit, chodil mimo návštěvní hodiny, což se tenkrát nesmělo, a hájil se tím, že je Korbelář. Ale jeho návštěvy byly zábavné, předčítal nám povídky Oty Pavla, vyprávěl co nového v Národním divadle.  I paní Korbelářová byla zajímavá paní, sice komunistka, jak o sobě hrdě prohlašovala, ale chytrá, inteligentní, s uměleckým šarmem, a také velmi hodná. Tak trochu to byla "královna ze Sáby", která si byla vědoma své výlučnosti a která si z titulu svojí slávy leccos dovolovala, co by jiným pacientkám neprošlo, ale měla zlaté srdce. Ve špitále byla jedna ze sester těhotná za svobodna - v té době ještě to byla hanba, a paní Korbelářová jí fandila, chválila ji že si dítě nechala, a když odcházela, strčila jí do ruky roličku bankovek. "Já jsem měla samý holky, tak si kupte něco modrýho!" 
Byla to dcera Evy Vrchlické, vnučka Jaroslava Vrchlického. Zajímavě o nich vyprávěla. Třeba jak šel Vrchlický domů v den výplaty a celou svoji výplatu rozdal žebrákům. Nebo o tom, jaká bohémka byla její maminka. Jednou prý měla zablácené boty. "Mami, půjč mi nějaký hadr, já ti je vyčistím!" "Hadr? Nojo, mívala jsem hadr - ale kam on se poděl? A kartáč? Nojo, bejval tady, ale to už je nějakej čas. A cos to říkala? Krém? To jako na boty? No to jsem v životě neslyšela - krém! na boty!" 
Půjčila mi pyžamo, a tak jsem jí ho pak jela vrátit. Bydleli na (tenkrát) Gottwaldově nábřeží 38, měli krásný byt a chrta Athose. Sežere prý kilo hovězího denně. Byl to krásný, elegantní a půvabný pes, velice štíhlý, na procházce je někdy lidé osočovali, že mu nedají nažrat.

Život s Mirkem je pořád těžší. Většinou je naštvaný, jeho nejčastější slova ke mně pronesená jsou ta, že už má všeho dost, že se na všechno vysere, že se jen dře a hovno z toho. Do práce chodí, to ano. Jinak nevidím, že by se dřel - doma sedí v křesle, nohy natažené do prostoru aby mi překážel, popíjí koňak a zírá. Vydrží zírat před sebe celé hodiny, aniž by cokoli dělal. Kdyby aspoň četl, kdyby třeba aspoň šel do hospody, kdyby cokoli dělal - ale on jenom čumí před sebe. "Na všechno se vyseru, už mě to nebaví, do prdele se vším." A zírá dál. Vzteklý, mrzutý, naštvaný, pokud mluví, tak zlostně štěká, ale většinou nemluví. Co mu dělám zlého? Makám jak šroub od rána do večera. O domácnost pečuju, o děti se starám, denně vyluxuju, denně jsem s dětma celé odpoledně venku, denně dělám teplou večeři, denně vyperu, aby měl na zítřek čistou košili. Už jsem si odvykla vyžadovat od něj sebemenší pomoc. Jen kdyby se ke mně aspoň slušně choval, jen kdyby nebyl permanentně naštvaný. 

Všechnu tu nepředstavitelnou záplavu krámů, která tu zůstala po jeho máti, to děsivé skladiště, následek její celoživotní shromažďovací mánie, jsem musela zlikvidovat sama. Roztřídit, vyčistit, vyprat, rozdat. Použitelné věci jsem v balících rozesílala chudým babičkám, celé pytle nepoužitelných hadrů jsem odtahala do sběru. Jen těch balíků co jsem rozeslala, co krabic jsem se nasháněla, průvodek navyplňovala, to byly desítky a desítky. Když harampádí mizelo a byt se čistil, neříkal nic - ale běda, kdyby se dozvěděl, že někomu něco dávám. Všecko se muselo dít tajně, aby nezuřil.  

Domek chátrá, omítka opadává, mezi dvorkem a zahrádkou spadl plot. Lak z okenních rámů se loupe, kyt odpadává, rámy jsou zpuchřelé, nájemníci si stěžují a chodí za mnou, abychom to dali do pořádku. Domovní zámek se rozbil, ke všemu nám uhodil blesk do hromosvodu a spálil elektrické hodiny. A Mirek jen leží, civí a nadává. Když se pokusím něco opravit sama, vysměje se mi, že to dělám blbě. Jednou třeba jsem se rozhodla zatmelit díru ve dveřích, a když tmel vyschnul, propadl se. Budu muset dát ještě jednu vrstvu, tak jsem tu propadlou spodní na povrchu porýpala, aby na ní ta druhá vrstva držela. Teprve tu druhou pak jsem chtěla přebrousit a vyhladit. Mezitím přišli lidé kvůli výměně bytu a Mirek s pobaveným smíchem, velmi shovívavě a s velkým despektem jim to nedokončené tmelení předváděl: "Podívejte se, takhle moje manželka spravila dveře!" Všichni se srdečně rozesmáli tomu, jak jsem hloupoučká. Ale cokoli chci mít opraveného, přidělaného či zařízeného, si musím udělat sama. Občas to vskutku dělám neodborně, řežu to kuchyňským nožem a lepím lepidlem, a Mirkův posměch je možná na místě, ale aspoň to jakž takž je. Mirek by to zajisté udělal líp, kdyby to dělal, jenže on jen umí jen civět a nedělá nic. 

Někdy se stane, že má dobrou náladu. V neděli nás vyveze autem do lesa. Je milý, vtipkuje, baví se s dětmi, a ty ho za to zbožňují. Pobíhají kolem nás, sbírají žaludy, je pohoda, dovádíme všichni společně. Já se jen tajně v duchu klepu strachy, aby ho ta dobrá nálada nepřešla a jenom čekám, kdy přijde ta chvíle. 

1962

Teta Mářa chtěla Mirka poznat a tak nás pozvala na večeři. Malena mi předtím často radila, ať ho k tetě přivedu co nejdřív, ona že není jako ty naše matky, předem zaujaté proti všem, kdo nepatří k rodině. V tetě že budu mít spojence, jejího Jendu že už si zamilovala a teď stojí při něm. Teta Mima nevraží na všechny nastávající zetě a nepokrytě to dává najevo, a teta Mářa jí to rozmlouvá. "S tetičkou Mářou ho seznam co nejdřív, to ti radím, uvidíš jak ho potom vaší mámě vychválí!" 
Tak jsem domluvila návštěvu u tety. Po práci jsme se měli s Mirkem sejít ve Všehrdce před domem a jít společně k tetě. Mirkovi se moc nechtělo, ale když mi na tom tak záleželo, tak slíbil, že přijde. Oznámila jsem termín tetě, teta měla radost, ráda hostila známé a těšila se na Mirka. Ale v den návštěvy, ke konci ci pracovní doby, právě když už jsem odcházela, mi Mirek volal, že nikam nepůjde. Že nesnáší tyhlety oficiální sešlosti, abych se s tím smířila, on že se mnou na žádné rodinné akce chodit nebude. Pocítila jsem výčitky a zahanbení, že jsem ho k něčemu takovému nutila a samozřejmě jsem mu dala za pravdu. Šla jsem k tetě sama. Zdvořilostní návštěvy jsou  nesnesitelné, a Mirkova rodina zajisté vše vyřešila moudře, když se přestala stýkat s příbuznými, jelikož příbuzní, to jsou ti nejhorší. Tak alespoň to Mirek hlásal a jistě věděl proč. Někde v hloubi duše se mi ten názor příčil - není přeci nic hezčího než posedět si s přáteli, a já se mám se svými příbuznými ráda... ale Mirek rozhodl, a jeho slovo je svaté. 
Zazvonila jsem u tety, rozhodnutá jí to všecko vytmavit. Teta horlivě chystala, pokoj naparádila, na stole byl jeden z jejích parádních ubrusů od babička Roháčové, váza s kytkou i láhev s dobrým likérem. Upekla moučník, na sporáku už voněla nějaká dobrá večeře. Teta Mářa dobře vařila a ráda hostila, posezení u dobré večeře nepokládala za hřích tak jako teta Mima. A dneska se chtěla zvlášť vytáhnout. Zastihla jsem ji, jak leští svoje parádní stříbrné příbory, chované v kazetě a používané jen při velmi slavnostních příležitostech. Zaradovala se, že mne vidí, celá rozrušená úsilím, aby se všechno povedlo a na nic se nezapomnělo. "A kde máš Mirka?" "On nepřijde, on nesnáší tyhlety společenské formality," vysvětlovala jsem přísně.   
"Cože?" teta byla zděšená. "On nepřijde?" Vytřeštila na mne oči, celá nešťastná, polekaná a rozezlená. Ne proto, že její práce s přípravami vyšla naprázdno, teta v té chvíli pochopila, že Mirek je skutečně zlý. Jak může tohle udělat!  Začala jsem rezolutně hájit jeho pravdu. Oficiální návštěvy jsou nesmyslné trapnosti. "A já kvůli němu toho tolik chystala!" "Ale to on právě nechce, pochop to!" skoro jsem křičela. "On nesnáší oficiálnosti!" 
Tetina dávná bolest, která spala kdesi na dně duše, dávno pochovaná a rádoby odsouzená k zapomnění, s heroickým odhodláním umrtvená a se zoufalou důkladností umlčená, tu najednou byla v celé své velikosti. "Takovejdle byl Feryk. Bezohlednej. Když mě všichni varovali, tak jsem se tomu smála." Kolik to tetu asi stálo přemáhání, vyslovit jeho jméno. Dodneska vidím tetiny oči, plné rozhořčení, urážky, zmařených snů, výčitek, bolesti. Nikdy na ně nezapomenu. Hájila jsem ale Mirka jak jsem mohla. To vy za všecko můžete, vy s tou svojí pýchou a nadřazeností. Mirek nestojí o vaše povýšené fouňovsví, o vaše vyšívané ubrusy a parádní servisy, vy nadutí študovaní snobové, vy takzvaní lepší lidé. A v hloubi duše mě ta Mirkova nenávist k těm študovaným lidem štvala. Vždyť nikdo z naší rodiny se nikdy nadřazeně nechoval, vždyť naše rodina byla ke všem lidem bez rozdílu přátelská. Cítila jsem, že se Mirek jen schovává za tu nechuť ke snobům a je pod tím vším jeho mindrák : ví, že jeho upachtěná snaha o vstup mezi intelektuály je průhledná a co chvíli se prozradí nějakým blbým kecnutím, pod snahou o nátěr "lepšího člověka" prosvítá jeho primitivnost a nevzdělanost. Cpe se mezi vzdělance a chce vypadat jako oni - a současně na ně sočí, protože ví, že k nim nikdy patřit nebude. Hraje si na ně a potom se jim pro jistotu vyhne, aby jim nebyl k smíchu. Viděla jsem tu slámu, co mu čouhá z bot, kterou úporně maskuje svým pohrdáním těmi, kterým nečouhá. Ale držela jsem se Mirka zubynehty, protože to byla moje jediná možnost se vdát, mít děti, nebýt starou pannou lidem pro smích.  
"Já tady chystám..."naříkala smutně a nechápavě teta. "Ale to on právě nechce, on snáší jenom taková neformální setkání, on neuznává obřadnost, takovou tu vyumělkovanost, víš, takovou tu faleš té lepší společnosti!" Rozhorleně jsem vysvětlovala Mirkovy zajisté oprávněné postoje k návštěvám, a teta, chudák, při tom pořád leštila ty příbory. Pak přišli Iblovi, kteří byli taky pozvaní. Jenda byl strašně milý, veselý, srdečný. Jemu teta Mářa nevadila, měl ji rád, neviděl nikde snobství ani vyumělkovanost, viděl jen příležitost k přátelskému popovídání, měl radost z toho, že se všichni zas jednou vidíme, na všechny strany zářil dobrosrdečností a veselou náladou. Večeře byla výborná, teta všechen smutek i Feryka zas pochovala někam na dno své duše. Ale na Mirka zanevřela a spojencem proti mámě se mi nestala.
A Mirek dál živil svou temnou nenávist ke světu "lepších lidí".

Tvrdošíjně jsem lpěla na tom, že mám známost a tvrdošíjně jsem zavírala oči před všemi Mirkovými chybami, podivnostmi, ujetým chováním i nepřátelskému postoji k inteligenci, mojí rodině i k celému světu. Cítil se být nadčlověkem a současně měl mindrák, že nepatří mezi inteligenci. "Kam nemůžu dosáhnout, tam se pokouším aspoň doplivnout." Napůl plival a napůl se toužebně snažil vetřít se mezi ty lepší lidi aspoň trochu. Trpěl jakousi paranoiou, stále se cítil být kýmsi sledován, kýmsi ohrožován, stále cosi tutlal a nesmyslně utajoval, i když nešlo o nic - ale jacísi jeho nepřátelé by se to mohli dozvědět a použít to proti němu. Stále se cítil být nedoceněn, neobdivován, ne dosti slaven a uctíván. Divný po všech stránkách, bezohledný, sobecký. Svému okolí stále cosi vyčítal, ale že sám dělá totéž, to buď nevnímal - a nebo si myslel, on že může, že jemu je dovoleno vše. Z titulu nadčlověka smí dělat cokoliv. Současně vnímal a maskoval svou primitivní nevzdělanost a současně se cítil být geniálním.  
Nedokázal vystoupit ze sebe a podívat se na sebe zvenku, shora. Chyběla mu ta bytost, která žije vedle našeho já a hodnotí ho. Nikdy se nad sebou nezamyslel - neměl tušení, že by se něco takového mělo nebo mohlo dělat. Všecko svoje konání pokládal automaticky za správné, aniž by o něm vteřinu uvažoval. 
Nastalo tisíce okamžiků, kdy vystupoval jako diktátor a můj neomezený vládce, a já jsem byla coby hloupá husička jemu podřízená a navíc povinně šťastná, že smím poslouchat někoho tak dokonalého jako je on. 
Stalo se třeba, že jsem si dala obarvit vlasy. Ne moc, jen takový mahagonový přeliv, myslela jsem, že to moje kaštanové vlasy potřebují. Když to viděl Mirek, zaškaredil se : "Co to máš na hlavě?" štěkl zlostně. "Přeliv," řekla jsem plaše a provinile. Nechápala jsem, proč se zlobí, ale jistotu, že se chovám správně, jsem jaksi nikdy neměla. "Tak tohle uděláš ještě jednou - a neznám tě!" Šmytec. Není vyššího trestu - pán by mě přestal znát. Pokorně jsem se omlouvala, že jsem to pokládala za hezké, že všecky holky si dávají dělat přeliv, že jsem nevěděla, že by to vadilo... posupně mlčel, zlobil se. Bude se mnou mít ještě moc práce, než mě vychová. Ale zanedlouho mi zas vyčinil, že o sebe nedbám, že bych si měla dát trochu přibarvit vlasy - třeba mahagónově nebo ticián, to že teď dívky dělají...   
Byly tisíce dalších situací, kdy vystupoval jako pán a velitel s patentem na rozum a s jakousi vnitřní potřebou mě neustále umravňovat, napomínat, vychovávat a cepovat - cosi nařídit a příště zas nařídit chování zcela opačné. Tisíce situací, kdy se choval jak bezohledný paša,  který mě stále nechává někde čekat, v dešti i v mrazu, a co chvíli vůbec na schůzku nedorazí.   
Tisíce příležitostí k rozchodu. Ale já jsem na něm lpěla. Kdybychom se rozešli, co potom? To mám být zase sama, bez kluka, celému světu pro smích? Irena má kluků, že neví, kterého si vybrat a o ničem jiném nemluví, než kdy s kým měla rande, holky Tesařovy se budou co nevidět vdávat, žádná z mých známých holek není sama - a já? Zas abych nikoho neměla?
Musím být tolerantní, musím odpouštět, vždyť já taky nejsem bez chyby.
Máma zuřila, Mirka nenáviděla. Nesnášela ho ještě dřív, než ho poznala. To byla další věc, která mě utvrdila, že se s Mirkem nesmím rozejít. Rodiče se přeci nesmí poslechnout - cožpak nám veškerá literatura nedala dosti poučení o tom, jak jsou rodiče zpozdilí a jak to dopadá, když je děti poslechou? A naopak jaký hepyend nastane, když mají děti dost síly neposlechnout?

1963
Kamarádím s Jendou Trmalem z Kresleného filmu. Kdysi se mi líbil a byla bych o něj stála, ale on neměl zájem o holky, a později žil s přítelem. (V padesáti letech zemřel na AIDS.) Hezký kluk, dokonce krasavec, vysoký, černovlasý, s rudými rty a zářivýma očima, jemný, inteligentní a trochu zženštilý, svému okolí pro tuto zženštilost trochu pro smích, což mu nikterak nevadilo. Vždycky pečlivě oblečený, vymydlený, spořádaný, až trochu nemužně. Zakládal si na šlechtickém původu a snažil se chovat aristokraticky. Vedli jsme mnohé nekonečné debaty o umění, literatuře,  hudbě, o životě. Chodím teď s Mirkem, ale s Jendou kamarádím dál.   

Přečetla jsem Tristana a Isoldu - román, který nám doporučila profesorka Holubová. Brečela jsem nad ním, nad tou velkou láskou pro celý život, i nad svojí, která zajisté není menší než Isoldina. Půjčila jsem tu knihu Jendovi - i on jí byl nadšen. "Obohatila jsi moji knihovnu o další bibli," radoval se.  S Mirkem bych takového porozumění nikdy nedosáhla. Jednak knihy nečte - a kdyby četl, tahle by mu připadala dětinsky hloupá. Nad nějakými city se nezamýšlí. Co dělat - jednou k sobě s Mirkem patříme, tak ho musím brát takového, jaký je. 

S Jendou jsme si povídali, jak se nám líbí ta malá miminka, co se jim nožičky kroutí a obracejí do protisměru, co mají miniaturní ručičky a na prstíčkách dokonce malinké nehty... o něčem takovém bych si s Mirkem povídat nemohla. Zlobil by se, že nemám rozum. Říká, že nemá děti rád, mračí se na ně. Mrzí mě to, a když mu to řeknu, naštve se.

Mnohé úvahy vedem taky o smyslu života - Jenda soudí, že jediným smyslem života je být šťasten a o štěstí usilovat. Nesouhlasím s ním a vášnivě se přeme - nikdy ale nedojde k hádce, naše hovory jsou vždy vedeny v přátelském duchu. Jindy zas docházíme k závěru, že plocha je vlastně povrch nekonečně velké koule, stejně jako přímka je kružnice s nekonečným poloměrem. A jak asi by se nám jevil nekonečně veliký předmět, nekonečně od nás vzdálený?
O něčem takovém bych se s Mirkem bavit nemohla. Vše, co přesahuje jeho myšlenkový okruh, všecko čemu nerozumí a co je mu cizí a vzdálené, považuje za blbost. Hovory o filozofických tématech pokládá za kecy a je na sebe hrdý, že se jeho myšlení nese jen po linii praktické. Namlouvám si, že právě někoho takového k sobě potřebuju - partnera nikoli přátelského ale otcovského, seriosního a rozumného, pána a velitele.

Když si vzpomenu, jak jsem se toužila dostat se na Umprumku, a jak jsem z ní teď zklamaná, je mi z toho smutno. Teoretické předměty mě baví, nevynechám ani jedinou přednášku, jak mnozí spolužáci, kteří vědou pohrdají. Zato atelierová výuka mě štve. V té netvůrčí a nepracovní atmosféře Hoffmeisterova atelieru jaksi nelze nic smysluplného konat. Pokouším se o to, ale všechna má tvorba je jaksi jalová a nanicovatá, nemůžu ze sebe nic vydupat, je to všecko bez nápadu a bez výtvarného citu, k umělecké tvorbě se nepřinutím. Stříkám barvy fixírkou a nechávám je stékat - "fintičky a náhodičky", zlobí se Jágr, Hoffmeisterův asistent. Kreslím propiskou ornamenty - prý to vypadá jak kresby médií v transu. Kombinuju pastelové barvy - "fuj fuj puding", směje se mi Němec Hains. Ostatní posluchači nedělají nic, sedí v koutě za skříňkami, kecají s Jágrem. 

Jednou za čas pronesl Hoffmeister i cosi rozumného: "Světem jde velká vlna secese a co nevidět bude i u nás.Tak bych si přál, aby moji posluchači chytili vítr a byli včas v autobuse."  Do nedávna byla secese opovrhovaná a zle potíraná. Co jen se nás na střední škole napeskovali, abychom si na ni dali pozor. Ve starých učebnicích písma ještě dobíhala, ještě jsme znali staré knížky s "podezřelými" ilustracemi, v mnoha domácnostech ještě byly předměty z té éry, které snaživí ctitelé moderny nestihli vyhodit. Všechny ty relikty byly pokládané za vzor ohavnosti - a hle, přehouplo se padesát let, a secese zestárla do krásy. 

1959
V práci se starám o všecko jiné jenom ne o fázování. Scházíme se v Tocksteinově atelieru, šerém, ponurém a morbidně vyzdobeném, a posloucháme jeho monology, které vede o sobě. Cítí se být šlechticem a velikým umělcem, nosí veliké prsteny, knír a dlouhé vlasy, ošoupané švihácké sako a nevypranou černou  košili. Uctívá sám sebe a mnohým lidem je tak trochu k smíchu, někdy k lítosti. Mluví se o něm jako o směšné figurce, mnozí jím pohrdají, protože chce budit dojem seladona a při tom je neumytý, sešlý a zanedbaný. Ale my mladí jsme okouzleni jeho šarmem a proklamovanou genialitou. Mluví o svém malířském umění, ale nikdy nikdo od něj žádný obraz neviděl. Pronáší hluboké myšlenky, které nemá ze sebe, cítí se být filozofem, šlechticem, velkým myslitelem, geniem  a  říká o sobě, že není synem této doby. Okázale trpí, je rozerván, svět ho nechápe. Nasloucháme jeho monologům a obdivujem ho. Dopoledne uteče, jdeme na oběd, Tockstein s námi. (Někdo by to měl těm mladým říct, co je Tockstein zač, říká se po podniku.) Po obědě si děláme kafe, sedíme u vařiče a klábosíme. Pozvolna se rozejdeme za prací, začnu hledat nějakou fázi, která se mi včera ztratila, pak nás rozhlasem svolávají na švingle. Jdem do projekce, na plátně běží ty t.zv. švingle, to jsou od kresličů hotové záběry, zatím jen v tužce provedené. Běží stále dokola,  jeden záběr vždy slepený do smyčky, režisér ho prohlíží a má připomínky. Někdy mě pošlou na Barrandov do laboratoří, pracovní doba uteče a neudělám nic. Jsem místní enfant-terrible, samá sranda, ale práce žádná. Starám se o tisíc jiných věcí než je protivné fázování, organizuju promítání pro děti zaměstnanaců, ve filmovém archivu půjčuju staré filmy a v sobotu odpoledne pořádáme představení. Organizuju jazykové kurzy, sama chodím na francouzštinu. Všecko možné, jen ne práci. S Pábenkama vyrážíme v sobotu na konečnou tramvaje a na výpadovku, odtud stopem do nějakého zajímavého města na malovací zájezd a nebo do skal na horolezeckou výpravu. Kluci nás učí horolezit, zdoláváme obtížné skály a hrdě se zapisujem do vrcholové knížky. Spíme pod širákem, vaříme na ohni.   
Kreslený film mě pohltil, nejraději bych tam byla i v noci. To se dalo uskutečnit u kamer. Když byl film dohotoven, začalo natáčení, a to se konalo na dvě, někdy i na tři směny. Kameramani potřebovali k ruce někoho, kdo by "pendloval", to znamená podával jim jednotlivé fáze a hlídal čísla okének. V únoru se začal natáčet náš první zakázkový film Šťastný lev a já jsem se na pendlování hlásila s nadšením. Dychtila jsem poznat celou technologii výroby, na všechno jsem se vyptávala, všechno mě bavilo. Byla jsem pyšná na atraktivní práci a toužila jsem se vytáhnout na Irenu, se kterou jsem se přátelila a která mě  svým vytahováním stále štvala.
Kamery se nacházely na dislokovaném pracovišti, v přízemí činžáku ve Wenzigově ulici č.5. Byl tu nelad a nepořádek bezprizorných pracovišť, sto let neuklízených. Vůně prachu, který se pálil na horkých reflektorech, na podlaze změť kabelů, mezi trikovými stoly ponurá zákoutí plná krabic od filmu, starých fází, zlámaných tužek, hrnků s vyschlým lógrem, dávných scénářů, nedefinovatelného harampádí. Stropy černě vymalované a na oknech černé závěsy.  Vedení studia bylo z dosahu a tak bylo možno celou směnu prokecat (když měl točit Milan Vítek). A  nebo také pilně makat ( když se pendlovalo Ivanu Masníkovi). Ten měl poruchu paměti, se kterou se léčil na psychiatrii, občas nepřišel do práce, protože v tramvaji zapomněl, kam jede.
Jinak zas si zázračně pamatoval celý farplán, to byl průvodní list ke každému záběru a bylo tam popsáno, co se děje na kolikátém okně, kdy nastoupí nový aktér, od kdy do kdy běží švingle neboli opakovačka, kdy začne zatmívačka nebo prolínačka, atd. Byly to spousty čísel,  Ivan se jen podíval na farplán,  všechna čísla si uložil do paměti a natáčení si řídil víceméně sám.
Nenáviděla jsem neděle. Nedělní odpoledne jakoby prstem ukazovalo: podívejte, ona nemá co dělat, ona s nikým nechodí, ona nemá kluka! Irena trávila volný čas s Petrem, holky Tesřovy se svými nápadníky. Já jsem musela jít na procházku po Kampě s rodiči, Ivanou a Evženkem. Ach jo, jak to bylo krásné, ale já jsem si ty chvíle kazila mrzoutstvím, připadalo mi ponižující chodit v neděli s rodiči a sourozenci, chtěla jsem chodit s klukem, ale žádný o mne nestál. Nebylo divu, byla jsem do kdekoho nešťastně zamilovaná, utrápená a usoužená, snaha usmívat se na kluky vytvářela na mém obličeji prosebnou grimasu, toužebnou, poníženou a přihlouplou. Nestála jsem o parádění a o nové šaty, vlastně mě nějaké koketování nebavilo, ale po lásce jsem marně a beznadějně toužila. Kluci z kresleného filmu mě brali jako dobrou kamarádku, ale neviděli ve mně žádný sexuální objekt. Byla jsem ochotná konat recese, nesmysly, lézt na skály a být samá sranda, ale nebyla jsem ta žádoucí atraktivní krasavice s nalakovanými nehty, o kterou by se mohli ucházet. S rodiči jsme chodili po Praze, v pohodě a míru, máma byla klidná protože procházky měla ráda, při nich ji nic nedráždilo. Táta uměl ke všemu, co jsme míjeli, říct nějakou zajímavost, Ivana vtipkovala. Mohla být pohoda, ale potkávali jsme cestou holky v mém věku, šly zavěšeny do kluků, a mě vždycky bodlo u srdce. Hanbou, studem, pocitem viny a méněcennosti. 

Olinčin maturitní ples. Byla jsem pozvaná, jakbyne. Děsila jsem se ho už po mnoho týdnů dopředu, strachy jsem téměř nejedla a nespala, upadala do otupělosti. V práci se mě ptali, co mi je, tak jsem všem vysvětlila, že budu muset jít ke kadeřníkovi a pak na ples.
Ten strašný den nakonec nastal, už jsme tu, už slyším jazztrubky, máma se radostně přivítala s tetou Olou a s tetou Jiřinkou a usadily se spolu mezi gardedámy, celé šťastné, že se vidí a že si budou povídat. Jejich dcery, Alexandra, Olinka a já, se procházejí po chodbě ve snaze ulovit tanečníka. Můj obličej jednak vyjadřoval bídný stav mé duše a jednak se pokoušel tvářit se příjemně a bezstarostně, přátelsky a sebevědomě. Čímž z toho vyšla našpulená, protivná, prosebně se usmívající, vyděšená a přihlouplá grimasa. Dlouho jsme se neprocházely, brzy se k nám přitočili mladíci a žádali Olinku a Alexandru o tanec. Mně se pohledem vyhnuli, jakoby říkali "promiňte, ale..." - zůstala jsem na té chodbě stát sama, bezradná, vyděšená, a hanba mě činila ještě škaredější, než jsem byla. Prchla jsem na záchod, zamkla se v kabině a brečela. Strašné a nenáviděné kvílení trumpet zaznívalo až sem. Občas sem vběhly dívky učesat se, napudrovat, zašeptat si něco fantastického a s hihňáním zas odkvapit, vstříc báječným zážitkům. Chladné vykachlíkované stěny těchto nehostinných míst   mě po chvíli uklidnily, vybrečela jsem se a smířeně jsem odcházela ke gardedámám, že si u nich sednu. Ostuda sem, ostuda tam. Vřeštění jazztrubky mě bolelo v útrobách i v hlavě, celá ta atmosféra prezentování svého já, soupeření, naparování a milostného tokání  mě děsila, ale šla jsem si sednout k matkám smířeně a odevzdaně. U parketu stála teta Jiřinka a rozmlouvala s nějakým hochem, ten se s ní právě uctivě loučil. "Počkej," chytla ho za rukáv, "tady mi provedeš neteř!" a ukázala na mne. Říkal, že je od Buďojc, že k nim do Strunkovic jezdí teta Jiřinka na chalupu, byl milý, provedl mne ve vší slušnosti a zbavil se mne hned, jak jen to bylo možné.

1961 Umprumka.
První ročník se nazýval přípravka a výuka se konala zcela jinde než v hlavní budově, prý abychom se nepokazili od vyšších ročníků a nechytli jejich lajdácké móresy. Grafici, textiláci a skláři chodili společně k Novákovi, keramici, sochaři a kováři k Malejovskému. Novákova škola se nalézala na Václavském náměstí 39, chodilo se sem pasáží Semaforu a velká atelierová okna hleděla přes střešní terasy do Františkánské zahrady. Před Semaforem stávala čas od času fronta na lístky, čekávalo se tu celý den a celou noc, nejdřív dávali jen čísla, a s těmi si pak mohli zájemci po dalších frontách teprve koupit lístky.
Řada atelierů se táhla posledním patrem budovy, ve které byly kanceláře Ligny a různých jiných podniků. V přípravce panoval přísný režim, ráno se muselo chodit včas a potom celé dopoledne pracovat. Dokonce! V prvním semestru jsme kreslili portrét, v druhém semestru akt. Poslední měsíc druhého semestru jsme chodili kreslit zvířata do zoologické zahrady. Jako klausurní práce se v prvním semestru předkládal jen portrét, v druhém semestru potom kromě aktu a kreseb zvířat ještě kompozice na téma člověk a zvíře. Grafici do obdélníku, skláři do kruhu a textiláci do čtverce.  První rok jsme vskutku pracovali velmi pilně a myslím, že jsme se opravdu hodně oblomili. Každé dopoledne jsme dřeli až se z nás kouřilo.Řada propojených atelierů, v každém byl model, rozmístili jsme se tak jak na koho vybylo místo. Model stál na pódiu, někdy seděl na praktikáblu, občas mu byl vložen do ruky nějaký předmět, aby podtrhl jeho pózu. Z nedostatku oštěpů či královských žezel třímal obvykle smeták, a pokoušel se své neklasické tělo vtěsnat do klasické pózy Doryfora, Myslitele, Perikla, nebo Niké. Posluchači si kolem rozestavěli štafle do kruhu nebo do půlkruhu, to když se kreslil portrét. Kreslilo se uhlem na balicí papír, napnutý na blindrámu 70 krát 100 cm. Každý kreslil tam, kam se zrovna vešel, kde bylo místo a kde se mu model líbil. Makali jsme, z dráťáku se linuly písničky, uhly škrábaly a šustily po papírech, občas se ozvalo foukání do fixírky, kreslili jsme usilovně. Některé modely si rády poklábosily, a my s nimi. Modely společně s posluchači tvořili dvě společenské vrstvy, stojící tak lehce na okraji, my, coby chudí studenti, a oni, občas trochu podezřelé sociální případy, které si sem chodily přivydělávat. Někdy nám stáli i studenti z jiných vysokých škol, ale vesměs to byli dědečkové z domovů důchodců, různí penzisti, toužící po nějaké koruně navíc. Staré tváře se kreslily líp než mladé,  ty dědečky jsme měli raději. Někdy bylo vidět, že tuto svou práci vnímají jako společenskou degradaci, ale někdy ji dělali rádi a těšila je, trochu se jakoby sami cítili být umělci. Akt si obvykle troufly stát bývalé lehčí dámy, jejich povadlá těla sice už neoplývala půvabem, ale zato se dobře  kreslila. Stále v nich přetrvávala jakási pýcha na jejich bývalou krásu a coby modelky se cítily náramně. "Dělám to pro umění," pyšnila se jedna z nich. Jindy zas nám chodila sedět babička, na které bylo vidět, že kdysi patřila k vyšším vrstvám, teď ale jí důchod nestačí, musí si přivydělávat a zoufale se za to stydí. Hanbou se propadá, že klesla tak hluboko, i když sedí jenom na portrét, oblečená a až ke krku zapnutá. Ústa měla semknutá samým strachem, aby se hlouběji nenadechla nemravného ovzduší nebo nedej bože aby nepromluvila. Bylo mi jí líto, když se končilo, pomáhala jsem jí do kabátu a usmívala jsem se na ni, aspoň nějak jsem jí chtěla tu hrůzu ulehčit - ale ona se cítila zahanbená tím víc, jen s odporem přetrpěla moji snahu a rychle odtud prchala. Jednou nám stála modelem na akt hezká studentka z filozofické fakulty, styděla se a nevěděla, zda by raději neutekla, ale pak jsme se s ní skamarádili a o přestávce si s ní pokecali.  Byli tu různí upovídaní dědové, kteří nás během našeho pachtění zabavovali klábosením,  jeden nám recitoval básně které skládal, jiný byl mravokárce a neustále se snažil umravňovat svět, počínaje studentstvem. Jednou se dva z nich velmi pohádali, oba ztrnule stáli na svém pódiu, nazí a ve vznešené pozici antické sochy, usilovně dbali aby se nepohnuli, hleděli před sebe, a při tom vykřikovali invektivy a častovali se zuřivými  urážkami. Jindy zas nám stál modelem zvlášť divný týpek, hubený mrňous a myslím že trochu exhibicionista, a stalo se, že se poštěkali posluchači. Jeden z nich pak za trest k aktu tohoto divného chlápka přikreslil hlavu svého spolužáka, na kterého byl naštvaný. Mnozí z modelů tvořili jakousi městskou chudinu, živořící z minimálních důchodů v centru Prahy ve sklepních bytech, znali se mezi sebou, dost často se navzájem  pomlouvali. Střídavě chodili stát občas na Umprumku, jindy na Akademii, vyprávěli co je kde nového a co se na které škole semlelo. Když zrovna nestáli modelem tak spolu vysedávali v automatu a ucucávali půl dne jedno pivo, dědkové se seznamovali s babkama, chvíli spolu žili ve svých sklepních bytečkách a pak se zas rozcházeli, když našli lepší babku a lepšího dědka. A všechny životní peripetie své i cizí tu propírali mezi sebou i s námi, sedě na pódiu, pokud možno bez hnutí. Z některých modelů jsme si trochu utahovali, ale jiné zas jsme měli rádi. Třeba Cepkovy. Byli to starší manželé, velice tlustí a velice laskaví, vždycky měli starost, aby se nám klausůry povedly, a kdyby to šlo, udělali by co mohli, abychom je dobře nakreslili. Pan Cepka říkal, že je takový táta studentů a chodil nás povzbuzovat i při zkouškách - čekal s námi frontu za dveřmi kabinetu a uklidňoval nás. Zastával se nás, když hrozil nějaký průšvih, omlouval nás před asistentem Havlíkem, když jsme něco vyvedli, jednou pomáhal likvidovat následky mejdanu, který jsme pořádali na závěr semestru. Po novém roce  nám přinesli Cepkovi krabici slaného pečiva - prý čekali na silvestra hosty, a oni nakonec nepřišli - tak to vemem sem, řekli si, a pečivo rozdali nám. Zato chudinka paní Jiřina k nám chodila škemrat o jídlo, půjčovat si peníze a vždycky to opentlila velmi složitou a nepravděpodobnou historkou o tom, že sice peníze má, ale neví kde, někam si je založila, a jídlo má taky, ale není jí dobře a tak by nutně potřebovala kousek toho chleba, který právě jím. Nosila umolousané kacabajky a na nich mnoho bambulek a střapečků - to kvůli kočkám, má jich doma pět, aby si měly s čím hrát, když se s nima mazlí. Zásadní bylo, aby uměl model bez hnutí sedět - ale jeden to naprosto nezvládal. Byl to starší bělovlasý Rus, měl krásný hrdý postoj a nádherně stavěnou hlavu, bílý knír a pevný pohled modrých očí, jak z Repinova obrazu, radost pohledět - ale kreslit si ho troufli jen největší odvážlivci. Stále se drbal, ošíval, hladil si knír, poposedával, vrtěl sebou - a s odzbrojujícím úsměvem vysvětloval: "Když já to nesnáším, sedět bez hnutí, to  není pro mne, já býval u kozáků." Nevím, proč si zvolil tento druh obživy, také ho brzy zanechal. Jinak to byl model vskutku krásný. Občas jsme museli udělat přestávku v práci, aby se model mohl trochu protáhnout, zaskočili jsme si koupit na Václavák něco k jídlu, sem tam jsme i koupili něco levného paní Jiřině. A pak zas do práce. Tvořit se muselo přísně realisticky, žádná stylizace se netrpěla. Kdo by snad chtěl skutečnost stylizovat a do své práce vnášet nějaké "umění", o což se sem tam někdo pokusil, hrozila mu čtyřka a bylo zle. Při prvních klausurách se dávala jen dvojka nebo trojka, jednička jen výjmečně. Pokud kdy byla udělena, dlouho se o tom mluvilo. Občas se vyskytl výjmečný talent, figuroval jako legenda, později se stal slavným, ale takových bylo poskrovnu, většinou z nás vyrostli řadoví obyčejní výtvarníci, kteří se živili propagací, reklamami, obaly, užitou grafilou lehce podřadného druhu. Nadělali jsme tenkrát v přípravce mnoho a mnoho kreseb, jejich hromady se potom nosily do kotelny ke spálení, pan topič si z nich vybíral ženské akty a vyzdobil si jimi pracoviště. 
Dříve býval atelier přípravky v hlavní budově, v přízemí Umprumky s okny do Křižovnické. Do atelieru nebylo z chodníku vidět, ale z tramvaje ano. Jednou modelka stojící akt pobaveně zvěstovala, že chlapi jezdí naschvál sem tam tramvají a toužebně nahlížejí do oken, jednoho že už zná od vidění.
Už na střední škole, občas i teď, se mě lidé ptávali: "A to musíte kreslit nahaté lidi? To mají asi kluci řeči, co?" Ani ne, nijak divné nám to nepřišlo, nikdo se nestyděl a nikdo ani vtipy nevedl. Každý se jen snažil, aby to měl dobře nakresleno, to byla naše jediná starost. 

Ke konci druhého semestru jsme jezdili kreslit do zoologické zahrady. Cestou jsem si všimla, že pod Trojou na vltavském břehu je jakási odstavná kolej, kam sváželi a odkládali vysloužilé tramvaje. Stály tu jedna za druhou, mezi vysokou trávou a bodláčím, v různých stádiích rozkladu, rozebranosti a očesanosti, smutné vrakoviště, spíš pohřebiště, apoteóza zmaru. Někdy ještě se střechou a vnitřním zařízením, kus dál už jen kostry a holé podvozky. To surrealistické seskupení mě natolik zaujalo, že jsem jednou vystoupila z tramvaje a šla jsem se tam podívat. Okouzlilo mě to. Stály na rovné koleji jedna za druhou a vytvářely bizarní vlak, spořádaný, přísně souměrný a smutně ochátralý. Nádherný objekt. Jednou jsem si vzala Flexaretu a zašla jsem sem místo kreslení. S tvůrčím zápalem jsem fotila ty podivné průhledy středem vlaku, podhledy od země nebo zas pohledy zhůry, vychutnávala jsem si škvírečku mezi mohutnými nárazníky, perspektivu sbíhajících se kolejí, prorůstání keřů troskami. Byla to rozkoš, objevovat ty nevídané snové kompozice, a ještě větší rozkoš pak v temné komoře zažívat tu slast licitace, blažené okamžiky objevování, tvorby, pokusů a omylů, zkoušení extravagantních formátů, dvojexpozicí a různých fíglů. Vůbec nevím, kam se to potom všechno ztratilo - ty negativy i ty fotky. To "umění" asi valnou cenu nemělo - ale dokument to mohl být zajímavý. Jindy jsem fotila rodiče před kostelem P.Marie pod řetězem, taky jsem chtěla dělat "umění" - rodiče byli v pozadí rozmazaní a v popředí byl ostrý květ kaliny. Škoda, dneska si to vyčítám, raději bych měla obyčejnou ostrou fotku lidí, než pitomé umění.

Hodně jsem kreslila okrajové čtvrti Prahy. Milovala jsem periferii, dřevěné ohrady, osamělé činžáky, továrny. Dneska by to možná byly zajímavé dokumenty, všecko to zůstalo u Mirka v atelieru, bůhví co s tím udělal, nejspíš to vyhodil. 

Dopoledne probíhala atelierová výuka, odpoledne byly přednášky. Ty se konaly v hlavní budově školy, na náměstí Krasnoarmějců, jak se tenkrát jmenovalo. Když se sešly všechny obory -  grafici, skláři, sochaři, architekti, keramici, textiláci, kováři atd, bylo nás asi kolem šedesáti. Dějiny umění, estetiku, anatomii, z počátku i marxák jsme měli všichni najednou ve velké posluchárně. Tam jsme se namačkali do zadních lavic, pokud možno co nejdál od ohniska dění, přední lavice zely prázdnotou. Na některé předměty jsme se dělili, ty se pak vyučovaly v malých "posluchárnách" - spíš kumbálech v podkroví školy, sedělo se kolem stolu, jaksi podomácku. 

Umprumačky udávaly módu mezi mládeží, zejména ty z atelieru od Vlkové, které přímo módní návrhářství studovaly. Peněz nebylo nazbyt, přesto se mnohé holky uměly oblíct skoro z ničeho. V Kotcích, kterým se podle exkluzivních obchodů Darex či Tuzex říkalo Kotex, a kde byly stánky s různým kazovým a partiovým zbožím, konal se velký výprodej zelených vojenských svetrů, "kotexáků". Daly se obarvit na černo - a vytahaný černý kotexák, úzká černá sukně, hrubé černé punčochy, na krku dlouhý stříbrný řetízek se stříbrnou mincí, to  bývala umprumačka těch let. 

Ruštinu učila paní Stěpaněnková, už starší paní, kultivovaná, klidná, mírná a laskavá. Její řeč zněla sladkou měkkostí, ať mluvila rusky nebo česky. Náš ročník rozdělili na několik skupin, aby nás bylo méně a lektoři nám mohli věnovat více péče. Tak i při ruštině jsme seděli v malé podkrovní posluchárně kolem dlouhého stolu, paní profesorka v čele, a my, grafici a skláři, po stranách. Půlka tváře přivrácená k paní profesorce se tvářila vážně, ta byla "hodná", a tou odvrácenou částí, kterou paní profesorka neviděla, jsme zlobili: dělali grimasy a pitvořili se. Dávali jsme tím najevo, že nám umělcům není třeba nějaké bolševické a vůbec pitomé ruštiny a pilně jsme blbnuli. Ale jakási něha k té milé a krásné ruské duši paní Stěpaněnkové a jakási úcta před její laskavou moudrostí nás přecijen přiměla ke snaze o jakés takés studium. Došlo nám, že se nám snaží ruštinu učinit zajímavou, vymýtila z ní politiku, překládali jsme ruské klasiky, nic komunstického, nic odpudivého. Měla ráda staré ruské básníky, recitovala nám je, museli jsme uznat, že vlastně je to krása. Jednou jsem jí udělala radost - psali jsme sloh na téma "kam bych se chtěl podívat" - všichni psali toužebně že do Itálie, jen já jsem se chtěla podívat k severnímu moři. Když si mou práci přečetla, zajásala: "Já jsem se tam narodila! A vy to popisujete přesně tak, jak to tam vypadá." Jindy jsme měli napsat pozvání na oběd, já jsem coby fiktivní nevěsta zvala budoucího ženicha, aby se přišel představit mým rodičům  do naší zemljanky, PS : nezapomeň si lžíci... Trochu recese, ale paní profesorka ji ocenila coby originální. Jednou se nám zdařil silácký kousek - domluvili jsme se, že dneska na ruštinu nepůjdem. A nikdo z nás tam vskutku nevstoupil. Stáli jsme na chodbě a ti nejodvážnější pak nakoukli klíčovou dírkou do posluchárny, kde spatřili dojemný obrázek: v čele  stolu a prázdných židlí seděla nebohá paní Stěpaněnková se svým bezbranným úsměvem, čekající, trochu zvyklá na umprumácké blbnutí a trochu smutná  nad ztraceným časem. Žádné důsledky nevyvodila, ani nic nevyčítala při příští hodině, jen tak posmutněle konstatovala, že na nás čekala...vlastně nám to pak bylo líto. Jindy jsem si s paní profesorkou domluvila termín vyzkoušení, a když jsem přišla, zastihla jsem ji na odchodu. Hlásila jsem, že jdu na zkoušku, a ona na to, že dneska ne, že velice pospíchá a vůbec nemá čas. Já jsem zklamaně prohodila "...ale vždyť jste mi slíbila..." "Já jsem vám to slíbila? Tak to je něco jiného. Tak pojďte dál. Sliby se musí plnit." Pozvolna nám docházelo, že bolševický režim, Rusko, ruská literatura a ruský jazyk jsou různé hodnoty a nemusí se krýt.

Marxák jsme sborem nenáviděli, i když tenkrát už minula tuhá padesátá léta a mezi komunisty bylo trošku módou mít lehce buřičské řeči. Najednou byli asistenti marxismu vlasatí, vzpurní a nekonformní. Ferbar, jeden z asistentů si dovolil říct, že snad bude rehabilitován Slánský, jiný dokonce hlásal, že raný komunizmus nese všechny znaky středověké sekty. Ale suchar a zavilý ateista Klivar nám tvrdě přednášel dějiny filozofie z marxistického hlediska, nemínil ze svých pozic ustoupit, s velikým despektem házel všechny idealistické filozofy na smetiště dějin a nesmírně mě štval svou bohorovností. To, co největší myslitelé po celá tisíciletí nerozřešili, to je najednou marxistům nad slunce jasné, to co bylo pro dávné filozofy věčnou hádankou, to je pro marxisty jen dětská hříčka. Oni mají ve všem jasno, všechny dosavadní filozofické směry jsou podle nich scestné, někdy směšně hloupé a jindy nebezpečné a zavádějící, ale vždy naprosto evidentně nesprávné, někdy naivní, někdy zdánlivě logické, ale tím nebezpečnější. Krom samozřejmě marxismu. Všichni filozofové všech dob před nimi jsou podle nich jen pomýlení hlupáčkové. Všechny neřešitelné problémy marxisté hravě vyřešili a kdekterý řadový lektor se nad těmito otázkami dnes usmívá. Všechno je jasné, prosté a srozumitelné, vše je hladce rozuzleno, je to přeci tak jednoduché: základem všeho je hmota. Kdo si to uvědomí, pochopí vše. Marxisti to vědí jednou provždy, mají patent na rozum už navěky, a nejgeniálnější z nich je zřejmě Klivar. Asistent Klivar byl velmi militantní ateista, snad nad rámec svých povinností, některé přednášky směřoval pouze za tímto tématem. Promítal diapozitivy s obrazy starých mistrů - madony, ukřižování, svaté. "Vidíte tu nesmyslnost? Náboženství se ve své snaze ujařmit národy nezaleklo ani té nejhorší demagogie. A to prosím u nás pořád ještě existuje teologická fakulta!" "A mohou ještě novicky vstupovat do řádů?" "Ne, to už jsme zakázali. Vždyť je to směšné - představte si jeptišku, jak jede na kole!" Seděli jsme ve ztemnělé posluchárně a místo psaní poznámek jsme si kreslili jeptišku na kole. Vskutku byla směšná.
Klivar se svým přiblblým horlením přispěl značnou měrou k tomu, že jsem se začala zamýšlet a silněji se přiklonila k víře a náboženství, k idealistickému vidění světa. Měla jsem později cukání mu za to oficiálně poděkovat. 
Na marxistech mi nevadí ani tolik materialistická ideologie jako to, kterak hrdě a plamenně ji obhajují. Každý má právo na svůj názor, ale proto nemusí nevybíravě útočit na své protivníky. Idealizmus pokládají marxisti za nevědecký, ale sami se chovají nevědecky přímo ukázkově. Nemohou normálně říct, že ten a ten filozofický směr nevylučuje existenci Boha. Musí zuřivě a militantně dštít oheň a síru a idealistické filozofy, podle jejichž učení prý existuje jakýsi Bůh... Slušný diskutér nezesměšňuje svého protivníka, slušný vědec nenadává oponentům do hlupáků, natož aby jim bránil ve vyslovení názoru. Ale marxisti se chovají zpupně, nadutě a povýšeně: "Jen my máme pravdu!!! A my jsme ti první ve světě, kteří ji vyslovili. Po nás už se filozofie nebude dál vyvíjet." Jakoby byli slepí, jakoby neviděli, kterak se svět mění a současně se dějiny opakují. Celý svět, bytí, vědomí, vesmír, člověk, láska, to všecko je podle nich jen náhodný shluk atomů, který se jednoho dne utopí v nicotě. Proč tedy žít, konat dobro, milovat? Jejich světonázor je nihilizmus, beznaděj, nicota.
Někteří odvážní kluci dokážou s asistenty marxismu diskutovat. S některými to jde, stavějí se do role buřičů a sami nahrávají na smeč. Asistentku Jechovou rozplakali. Klivar je zlý, svou sílu spatřuje ve své moci: nedostanete zápočet, vyhodíme vás od zkoušky, a kdo měl pravdu? Za svůj hlavní argument pak pokládá to, že jeptiška jedoucí ne kole je směšná. Rezignujem a místo poznámek si kreslíme do sešitu jeptišku, jak šlape do pedálů a vlaje za ní hábit. 
 
Ke zkoušce nám nařídili prostudovat si literaturu. Dostali jsme dlouhý seznam knih, časopisů a starých novin - Marxe, Engelse, Lenina... (Stalin už byl v té době nežádoucí.) Rudé Právo z určitého data, ten a ten článek od Togliatiho. Jak to všechno seženeme? V Celetné byla proslavená Poradna a studovna marxismu-leninismu. Snad tam něco z toho budou mít. Odevzdaně jsme se tam vydali, s nadějí, že aspoň něco z té literatury nám najdou. Se strachem, že nám vynadají: co je to za nápad, chtít deset let staré noviny. Odevzdali jsme zdejší pracovnici náš seznam, ta se na něj ani nepodívala a řekla jenom "...já vím". A podala nám úhlednou hromádku, kterou tam měla při ruce, a ve které už bylo všechno včetně toho starého Rudého Práva. "Vy víte co chceme?" užasli jsme. "Jistě, všichni chtějí jen tohle." Hromádka byla omšelá, mnohýma studentskýma rukama osahaná, ale bylo v ní všechno, a všechno  bylo mnohými zoufalci předžvejkané, pěkně barevně podtrhané a zatrhané, u hlavních myšlenek vykřičníky. "Tak my si to půjčíme," a usadili jsme se ve studovně. Vida, sehnat literaturu problém nebyl - zato vyvstal nový: tu literaturu číst. Zjistili jsme, že to nejde. Bylo to tak nudné, vzdálené životu a bezobsažné, že nebylo možné číst víc než jen nadpisy článků a pár nejčerveněji podtržených vět. Obraceli jsme stránky s pocitem marnosti a zoufalosti: tohle přeci nemůžeme prostudovat? Nějakou dobu jsme listovali, vyměňovali si knihy mezi sebou, vzdychali a přemýšleli, co s tím a jak to navlíct, aby nás nevyhodili od zkoušky. 

V politické ekonomii nám zase vtloukali do hlav vědecké důkazy o tom, jak kapitalizmus spěje nutně a zákonitě ke své zhoubě, je ve své podstatě destruktivní, prohnilý a k zániku odsouzený, naopak socializmus je zákonitě perspektivní, a spěje ke konečnému vítězství. Bohorovně a s vševědoucím úsměškem nad případnými argumenty odpůrců obhajovali neobhajitelné, složitými poučkami o hodnotě a nadhodnotě dokazovali svou pravdu a neotřesitelnou nutnost celosvětového vítězství socialismu. Všechno bylo možno doložit pomocí matematických výpočtů. Cpali jsme si je se zoufalou odhodlaností do hlav a snad jsme jim i přiznávali jistou logiku. Bylo by to hezké, kdyby vládla spravedlnost - ale bohužel se vycházelo ne z toho, jaká je realita, nýbrž z toho, co je zbožným přáním marxistů. Ne z toho, jací lidé jsou, nýrbž jací by měli být. Snad jací jednou bohdá budou, až je předěláme. Což se ovšem nepodařilo.  

Když jsme tak někdy čekávali před zamčenou posluchárnou na příchod pedagoga, vedli jsme filozofické debaty. Jednou jsem se pohádala s Žeňou Zlámalovou o tom, co je cennější, zda  inteligence nebo charakter. Hájila jsem charakter a oháněla se výrokem Alberta Einsteina, že morálka je víc než intelekt. Žeňa zastávala inteligenci a přesvědčit se nedala. Já taky ne. Byly to doby, kdy bylo možno se se spolužáky do krve pohádat a za hodinu být s nimi zcela zadobře, ze sporů nám žádné  usazeniny nezůstávaly a zase jsme byli nejlepší přátelé. Donkichotsky jsem tenkrát hájila rovnost všech lidí a odmítala jsem ty teorie o podlidech a nadlidech a o tom, že kdo nemá vysokou inteligenci, je nižší tvor. A byla jsem to já, kdo časem dostal od "podlidí" řádně na pamětnou, či lépeřečeno přes držku. Dnes tuším, že morálka s inteligencí jaksi souvisí, že jedno je druhým podmíněné, a že jedno bez druhého ztrácí.

Začátkem prvního ročníku jsme byli na brigádě na státním statku Tetín. Holky ubytovali v obřadní síni Národního výboru, kluci byli odveleni do nedaleké vesnice. Asistent, pověřený dozorem, nad námi bědoval: "Kdyby to byli kluci, tak je seřvu, ale co mám dělat s holkama?" Hašteříme se o deky, o lepší slamníky, o místo u zdi. Na podlaze 30 slamníků, na zdech státní znak, portréty státníků, různé diplomy a plakáty s návodem, jak si počínat v případě atomové války. V koutě pianino a falešná palma, pro potřebu slavnostních příležitostí. V jiném koutě veliká kamna. Nakonec jsme se jakžtakž uložily, za mnohých hádek a veselé zábavy. Večer jsme si to tu užívaly, topily jsme v kamnech, smažily si buřty s vejci, vařily sirup z řepy, svařovaly víno. V jednom koutě kdosi brnká na pianino a pár holek zpívá, v jiném koutě se popíjí svařené víno, v dalším koutě sedí skupinka a vede zajímavé hovory o telepatii, jasnovidectví, hypnóze, zaklínání a spiritistických seancích. Mnohé z nás jsou skeptické ale mnohé zas tvrdí, co viděly na vlastní oči - jak médium v tranzu mluvilo cizím jazykem a prorokovalo, jak vyvolali jakéhosi ducha který jim sdělil neuvěřitelné podrobnosti o nich. Bylo rozhodnuto, že si taky vyvoláme ducha, ale vzdor tomu, že mnohé z nás nebyly zcela skeptické, zvrhla se tato seance v bujné veselí. Mezi mladými lidmi se nosí ateizmus a vědecký názor na svět, ale jsou i tací, kteří jsou věřící. Tajně, aby se jim okolí nevysmálo. Tenkrát to byla hanba, věřit v Boha.    
Ve dne dobýváme řepu, shrabujeme seno, konáme jakési pofidérní práce občas důležité a občas narychlo pro nás vymyšlené. Nikdo nás nehoní a tak co chvíli odpočíváme. Jen Marcela Hoffmannová, neschopná zahálet, pilně maká o své vůli a raduje se, že udělala kus užitečné práce. Ze statku nám sem přivážejí vozík s várnicí čaje a chleby se salámem. Ležíme na mezi, svačíme a diskutujem. Bude atomová válka? Budou potrestáni nacisti? Proč se tak mažou s tím Eichmanem a už ho dávno nepopravili ? Svět, rozdělený na blok kapitalistický a blok socialistický, zdá se tak být rozdělěn už trvale a navždy. Co s tím? Přijímáme to jako smutný fakt. Dumáme nad politikou, nad světem, nad veškerým jsoucnem, pojídáme při tom chleby se salámem a vyhříváme se v paprscích podzimního slunce.  
Jeden večer nás holky přišli navštívit ze sousední vesnice kluci. Byl z toho obrovský mejdan až do rána. Dozorující asistenti jen mávli rukou. Koneckonců žádné orgie nenastaly. Snad jsme se ani příliš neopili - jen jsme ve vší slušnosti zpívali a kecali. 
Cestou do Prahy v autobuse kluci jásali, že cosi ukořistili a budou to slavnostně odhalovat. Doposud to ukrývali mezi sebou, nyní vyvstalo na světlo cosi zabaleného do obřího podvazkového pásu, patřičně špinavého, snad vyhrabaného na nějakém smetišti. Když si dobyli všeobecnou pozornost, nastalo odhalování. Z pásu pozvolna vybalili neméně ohavného sádrového trpaslíka, všichni jásali a odměnili ho potleskem. Trpaslík se potom stal maskotem atelieru architektů, možná je jím dosud.  

Perspektivu nás učil pan docent Chalupníček, mírný hodný pán. Stále se nám omlouval - "já vím, že moderní malířství se bez perspektivy obejde a že ji neuznává, ale co se dá dělat, perspektiva je v osnovách, tak se nezlobte." Jednou jsme s ním šli kreslit na Malou Stranu. Cestou přes most nám ukazoval objekt lázní, vypadal zchátrale a dával tušit, že je uvnitř vlhký. "Tady měla být Umprumka," říkal. "To by bylo poetické," zatoužila jsem. "Dejte pokoj, vždyť by se tam nedalo učit!" Dívali jsme se na línou kalnou vodu s pěnou špíny, jak se zvolna šine pod budovu. Ale nádhera by to byla, mít školu takhle nad vodou!
Na Malé Straně jsme se rozešli po Kampě a kreslili. V rámci výuky perspektivy jsme měli kreslit spíš asi budovy, ale každý se pustil do tvorby jemu vlastní, kdo měl rád stromy, tvořil stromy, kdo si troufal na abstrakci, tvořil abstraktně. Vtom se tu ale, kde se vzalo tu se vzalo, vyvrbilo hejno výrostků. Jacísi velmi primitivní, přiblblí kluci, kteří neměli co dělat a chodili se poflakovat po ulicích. Byli jsme pro ně vítaným zpestřením jejich nudného života. Nejdřív na nás civěli, pochechtávali se a podivovali se naší činnosti. Pak začali otravovat. Jakoby omylem do nás strkali, stoupali si před nás a překáželi ve výhledu, telecími hlasy se vyptávali, co tu děláme. Nebyli výrazně agresivní, jen výrazně blbí. Po chvíli jsme je omrzeli, a už zas nevěděli co by. Pak najednou jeden z nich zavelel : "Tady je votrava, dem na Mosteckou!" Všichni se nadšeně přidali: "Dem na Mosteckou!" a zmizeli. Jakoby v tom byla spása, jakoby je tam mělo potkat něco nevídaného, co navždy změní jejich jalové životy a navždy zažene jejich nudu. Co tam asi tak chtěli najít? Brzy asi přišli na to, že na Mostecké je stejná votrava jako všude jinde. Ale ta naděje, která na chvíli zazářila v jejich tupých ksichtech, ta byla zoufalá a upřímná.

Teorii animované tvorby nám přednášel režisér Eduard Hoffmann. Znala jsem ho z Kresleného filmu. Režisér byl výborný, a jeden z mála šéfů, který byl lidský a hodný. Jeho přednášky byly trochu rozvláčné, ale dějiny animované tvorby znal dokonale. Počínaly už starým Egyptem - nafázovanou bohyní na sloupech, zdravící faraona, jedoucího kolem nich. Pokračovaly nepřeberným množstvím praxinoskopů, kineziskopů a dalších přístrojů od Athanasia Kirchera a Jana Evangelisty Purkyně, které jsme jako děti milovali v technickém muzeu, učil i veškerou současnou tvorbu, pixilaci, různé experimenty Mac Larenovy. Po přednášce se konalo promítání starých animovaných filmů z archivu, viděli jsme množství Pepků námořníků a Mickeymausů, černobílých, na svou dobu geniálních.  
Naučil nás poučce, že všechny poučky a všechna pravidla platí jen do té doby, než se jich někdo chopí, postaví je na hlavu a právě na jejich popření založí umělecký účin. Tak třeba byla kýmsi popřena ona poučka, že kreslenofilmový aktér nemá moc mluvit - když  tvůrce natočil výborný animovaný film, kde od začátku do konce mluví jedna figura. 
Jednou nás vzal místo přednášky na procházku po Petříně, na rozhlednu a do bludiště, a potom nás všechny na Nebozízku pohostil. Cestou přes most jsme zaznamenali pozvolné bourání a ubývání Stalinova pomníku - připomínal tajícího sněhuláka. Vedli jsme debatu o tom, který náš zpěvák je nejlepší - je-li to vskutku Karel Gott, není-li to Matuška. Já jsem hlasovala pro Jiřího Suchého a Vašek Skřivan říkal, že Suchý si dává schvalovat texty od pátera Reinsberga. Vida, Klivar by se pohoršil.   
O Stalinově pomníku kolovalo mnoho vtipů. Říkalo se mu fronta na maso, a letenské pláni za ním Záprdelí. Proč se Stalin usmívá? Protože je v té frontě první. A co to za ním stojí za lidi? To je zbytek českého národa, který mu ještě nevlezl někam. Proč má Stalin ruku za klopou? Protože zrovna sahal do náprsní kapsy pro peněženku, aby ten pomník zaplatil, ale když se dozvěděl, kolik stojí, tak zkameněl. Pak je mnoho vtipů na to, co s pomníkem dál: česat Stalinovi pěšinku a udělat z něj Boženu Němcovou, dát mu pásku na oko a udělat z něj Žižku... 

Velkým objevem pro mne byly dějiny umění. Na střední škole jsme je měli taky, ale tehdy mne nudily. Příliš zaváněly dějepisem, který jsem nenáviděla - bolševická škola ho dokázala dětem znechutit. Ani střední škola nezůstávala pozadu. Cosi starého a odepsaného mě tenkrát věru nezajímalo. Proč já, moderní člověk, bych se měla učit něco tak nepotřebného. Staré umění je zřejmě zastaralé, nepovedené, nedokonalé a překonané. Jak mohli tenkrát ti chudáci tvořit, když žili tak dávno a ještě nic nemohli znát a vědět?  Antika - co to je? Kusy jakýchsi realistických soch, a my kdo vyznáváme moderní umění, dávno víme, že realizmus je pasé. Abstraktní umění bylo tehdy zakázané, hovořit o něm bylo málem na zavření, natož o něm přednášet ve škole, ale potají kdekdo věděl, že západ je dneska dál a realizmu je odzvoněno. Komunisti  pokládali vše abstraktní za zvrhlé a úpadkové, a i mnozí středoškolští profesoři, kteří komunisty nebyli, ho odsuzovali taky, ještě stále dobíhala éra tuhého akademizmu, ještě doznívala přísnost klasicizmu. Staří profesoři se rozplývali nad antikou, ó ta je krásná, ovšem nedostižně, ještě tak Josef Mánes a Jack Louis David, a pak už nic a nikdo. Dílem to činili z přesvědčení,  náhled devatenáctého století v nich přežíval pevně zakotven a přetrvával živen neznalostí vývoje ve svobodném světě, dílem tak mluvili ze strachu. Znevažovat socialistický realizmus stále ještě bylo nebezpečné.  Abstraktní umění mě lákalo, snad že bylo zakázané, snad že mi vskutku říkalo víc, než oslavovaná antika. Ten stále nám vnucovaný Mánes už mi byl protivný, (až teprve když jsem na jakési výstavě uviděla jakousi jeho kresbu, shledala jsem s úžasem, že je plná života a vzdor všemu mistrovství že je opravdu krásná). Své deníky jsem vyplňovala úvahami na téma abstrakce a tušila jsem, že umění nezpodobňuje jsoucno jako bezduché zrcadlo, že sděluje cosi víc než jen kopii skutečnosti. Ale ani gotika  mě neuchvátila. Chápala jsem ji jen jako malby neumětelů, kteří neznali perspektivu ani anatomii a nedospěli ještě ani k tomu realizmu. Tohle všecko jsem si přinesla ze střední školy. 

V prvním ročníku nám přednášel dějiny umění profesor Spurný. Byl to vlídný starý pán, když někdo přišel pozdě na přednášku, jen ho odbyl mávnutím ruky - " ...ano, já vím, jistě máte omluvu, sedněte si prosím," a více mu nevěnoval pozornost. Dějiny umění bral přesně podle Matějčka a dával promítat staré černobílé velkoplošné diapozitivy od firmy Seeman. Byly uchovávané v dlouhých dřevěných bedýnkách s kovovým štítkem, řazené podle čísel, pečlivě zakládané do drážek, v každé bedýnce jich bylo padesát. Každá epocha byla podchycena s německou důkladností, nic nebylo vynecháno, myslím že sloužily už od dob založení školy. Ten akademický styl se odrážel i trochu na nich, a Spurného přednášky se nesly trochu v jejich duchu, a v duchu starého Matějčka, nezáživně, s encyklopedickou pečlivostí. Všecko nám podal po lopatě a omlouval se : "Já vím, že jsou to elementární fakta, já je opakuji jen pro případ, že že snad by je přecijen někdo neznal."  Samozřejmě, že nikdo z nás neznal skoro nic. Jen jedna přednáška se jaksi vymkla z té černobílé suché preciznosti - to když se Spurný rozhovořil o Benátkách. V dobách, kdy jsme si mohli nechat jen zdát o tom, že uvidíme cosi ze světových památek na vlastní oči, se Spurnému podařilo, aby se tam podíval. A tehdy se ta setmělá posluchárna jakoby rozzářila jeho nadšeným líčením krásy a pohody. Krom jiného vyslovil zajímavou myšlenku :"Já jsem pořád nemohl přijít na to, proč je tu tak vlídně, příjemně, klidně - až mi to došlo: protože tu nejezdí auta!" Pak si smutě posteskl nad tím, že jsou Benátky odsouzeny k zániku. Každý rok se o pár milimetrů propadnou, a vědci doposud nenašli způsob, jak tomu zabránit. "Ale ono je vlastně všecko odsouzeno k zániku, tak nemá smysl se trudit."   
A potom zas následovaly přednášky suché, erudované, encyklopedické, bez poezie,  obsažné a nezáživné.  

Na střední škole jsem dějiny umění neměla ráda. Zlobilo mě, proč se máme učit cosi o dávno překonaných nesmyslech. Krom toho mě taky zlobily i názory některých profesorů,  setrvávajících ještě v devatenáctém století, kteří opěvovali realismus, akademickou krásu a ulízanost, odmítali vše nové secesí počínaje, a měli nerealistické tendence za zvrhlé a protistátní. Odklon od realizmu pokládali za výraz neumění. Částečně z vnitřního přesvědčení a částečně proto, že se psala padesátá léta a mluvit o abstraktním umění bylo málem koledovat si o kriminál. Současně jsem ve své pitomé bohorovnosti měla dojem, že staré umění, ať už realistické nebo ne, bylo dávno překonáno a proč já, moderní člověk, se mám o těchto zbytečnostech učit. Ale teď najednou mi bylo dáno pochopit, jaká kultura byla ve starém Egyptě a jak s věkem nic neztratila.   

Jednou potřeboval Spurný sklopit tabuli, aby mohl cosi nakreslit - jinak bývala tabule obvykle zdvižená, aby se na bílou stěnu mohlo promítat. "Sklopte mi prosím někdo tabuli," řekl vlídně, a nikdo se nehnul. "To je zajímavé," rozvinul úvahu, "když děláme přijímací pohovory, ptáme se adeptů: a uvědomujete si, že první ročník smí chodit po škole pouze po kolenou? Ano ano, vždyť proto se sem hlásím! A víte o tom, že jsou noví posluchači denně biti metlou? Samozřejmě, s tím počítám, vždyť je to skvělé! A že se vůbec nedostanou k vlastní práci, že jen musí dokončovat díla svých profesorů? No jistě, vždyť to je nejlepší způsob výuky, proto chci u vás studovat! A že musí chodit pro pivo starším spolužákům i profesorům? No to je přeci samozřejmé... - No a potom, když jsou přijati do prvního ročníku, chovají se najednou jak bozi, a když požádám, aby mi někdo sklopil tabuli..."

Cybět na přednášce Spurného nebylo neštěstí. Látku bylo možno snadno nalézt v Matějčkovi a zmeškané se snadno dohnalo. Ještě dneska si pamatuju signaturu z knihovny Umělecko-průmyslového muzea, půjčila jsem si první díl, sedla jsem si k topení, rozložila si na stůl poznámky...

Docela jiné byly přednášky dějin umění u profesorky Holubové.
Přesně si pamatuju na okamžik, kdy před námi stanula poprvé. Elegantní, krásná, živá,  impulsivní, s velkým vkusem oblečená a upravená, sebejistá, přes všechnu eleganci nikterak sošná či snad sucharská, bylo v ní cosi živelného, lehký náznak jakési zbrklosti, přesto dobře ovládající své chování, občas se zablýsknul smysl pro humor, schopnost nebrat se vážně, přátelský vztak k mladým lidem. Šla o ní fáma, že je rapl, že nestihla dopřednášet látku v minulých ročnících a že si teď musí kvůli tomu se Spurným prohodit hodiny, že je zmatkář a že nikdy neví, ve kterém ročníku se právě nachází a o čem že má přednášet, že nepřijde nikdy včas a do přednášek vnáší zmatek. Ale jinak že má pochopení pro mladé lidi, a její přednášky že stojí za to.

Něco na těch pomluvách bylo, zmatkář byla a včas nechodila - ale ty přednášky! Na nich chybět, to byla nenahraditelná ztráta. Nikdy se neopakovaly, každá byla originál jako umělecké dílo. Citově podbarvené, se zaujetím a beze zbytku prožité. Bohužel, už nám nic nepodávala uceleně, přehledně a po lopatě jako Spurný, a vůbec se nedržela Matějčka. Jakoby předpokládala, že nejen něco už o věci víme, ale že dokonce máme dějiny umění nastudované, a teď si přicházíme jen upřesnit názory a vyzobat hrozinky. Že nám předloží jen pár lahůdek, něco navíc, co v knihách nevyčtem. K tomu pár zajímavých podrobností, osobních postřehů a třeba pikantních klepů, ale hlavně svoje nadšení. Najednou jsme s úžasem zírali na její strhující okouzlení, na její jásot nad každým promítnutým diapozitivem, ať už to byla gotická madona nebo románský relikviář, kdy náhle zapomněla, že přednáší, a nechávala se unést krásou umění.  Její přístup v nás vzbudil do té doby nepoznané citové vztahy ke starým  výtvorům dávných umělců, které nám doposud mnoho neříkaly. Do té doby cizí, mrtvé, nezajímavé - najednou ožily a promluvily. Náhle jsme viděli, že jejich dávní  tvůrci nebyli jiní než lidé naší doby, a už vůbec ne hloupí. Mívali jsme dějiny umění za vědu těžkou a zaprášenou - a teď najednou vidíme mladistvé okouzlení a radostný úžas nad právě promítnutou gotickou sochou: "Jejda, no podívejte se, ta nádhera! Vidíte ten výraz tváře?" Dříve jsme nebádali nad tvářemi gotických soch, koho by zajímaly prastaré kamenné obličeje - a teď náhle nám byly blízké a srozumitelné. "Svůdce a pošetilá panna. Ten svůdce - dámy, co říkáte, ten by stál za hřích! Vidíte ten jeho sladký úsměv? A to gesto, jakým nabízí panně jablko!  A ta frajerská suknice s knoflíčkama! To byla móda hejsků té doby..." "A tady, Ekhard a Uta - usoužený manžel a lehkomyslná ženuška, která cupitá životem od gotiky přes baroko až na těch dnešních jehličkách..." Od gotických soch nás přestala dělit staletí, najednou  hovořily o docela současných věcech.
Vždycky když kluci, kteří promítali, vsunuli do přístroje další diapozitiv, zůstala Holubová chvíli zírat v tichém okouzlení a potom zajásala : "No ne, podívejte se, tak tohle je krása!"  Chvíli nám dala čas, aby i nám dopřála hloubku prožitku, a potom upozorňovala na zajímavosti, vysvětlovala způsob umělcovy práce, technické detaily, znaky doby. "Všimli jste si toho výrazu? Tady nešlo umělci o zachycení skutečné podoby, tady šlo o to, jak vyjádřit duši."  A při tom všem nenápadně vplétala do přednášek etiku, křesťanství, náboženské otázky.  
Rozhovořila se svým dychtivým a vždy trochu chaotickým způsobem, který přeskakuje z myšlenky na myšlenku a chce říct všechno najednou, co chvíli si vzpomněla na něco, co nám musí říct, ačkoliv se to k danému tématu přímo nevztahuje, co chvíli dodávala něco k minulé přednášce. Ale její nadšení nad každým nově promítnutým diapozitivem přecházelo jaksi i na nás. Ani jsme nedutali, do ticha zatemněné posluchárny jemně bzučel ventilátor diaprojektoru a ozývalo se šoupání a klapání provázející výměnu diapozitivů, při každém nově promítnutém tiché mnohohlasé nadechnutí, nadšené a užaslé, atmosféra v posluchárně byla nabitá obdivem a radostí z té krásy, kterou jsme objevili.  
V pánských účesech těch dob doznívala móda ulízaných vlasů, česaných z čela dozadu. Náhle se zjevili Beatles a měli - ó hrůza - vlasy do čela! Bylo to šokující a naše sdělovací prostředky nešetřily sarkasmem. Ale pozvolna se začaly objevovat vlasy do čela i mezi socialistickou mládeží a už nebylo nic nemístného na tom, když na klukovských hlavách byly vlasy ponechány svojí snaze růst kam chtějí. Jenom ti, kterým byla móda fuk a nebo skalní komunisté si nadále česali vlasy z čela, čemuž se začalo později říkat "komunistický účes". Holubová měla přednášku o římském sochařském portrétu a my jsme si vychutnávali krásu těch dávných tváří, které bychom mohli i dnes potkávat mezi námi. "Víte, to je zajímavé," zjišťovala Holubová, "dokud byly v módě ty vlasy z čela, tak nikomu ty římské portréty nic moc neříkaly. Ty tváře byly cizí, posluchači bez zájmu pokývali hlavou a mysleli si, že starý Řím už je nám příliš vzdálen.  Ale teďka, když jsou v módě pánské účesy s vlasy do čela, jako u těch Římanů, najednou všichni vidíme,  jak jsou ty tváře dnešní, že to jsou portréty živých konkrétních lidí, a jak jsou dobře udělané."
Jednou Holubová spočítala, po kolik století se v dějinách tvořilo umění abstraktní a po kolik století realistické. "Abstrakce jasně převažuje - a teďka lidi tak křičej, když viděj nějakej nerealistickej obraz - jakoby se děl zločin...!" (Když jsem pak byla s Josefkou na výstavě surrealismu, užasla jsem, jak už její generace přijímá abstraktní umění jako normální. Ale v šedesátých letech, v dobách kdy dělnická třída měla vedoucí úlohu, přicházela veřejnost na chuť abstrakci jen zvolna a váhavě, a stále bylo ještě zcela normální se nad nezobrazujícím uměním zlobně rozčilovat. A to nejen mezi primitivy.) 

Když měl někdo z posluchačů nějaké soukromé  trable, osobní problémy, byl v průšvihu a nebo jenom obyčejně nešťastný, šel za Holubovou. Jí bylo možné se svěřovat, měla pochopení, myslela mladě. Navštěvovaly ji bývalé posluchačky a vyprávěly jí o svých dětech. Holubová byla snad jediná, kdo chápal, že holky chtějí být krom umělkyň taky matkami. Jinak byl tento postoj ze strany profesorů zle vysmíván a pronásledován: vy se chcete vdávat? vy chcete dokonce mít děti? tak proč jste teda studovala - slečno? abyste prala plíny? není vám hanba? 
Kdyby nám Umprumka nikomu nedala nic, jedno za to stálo:  poznali jsme  Milu Holubovou. Byla jakýmsi neoficiálním duchovním centrem školy, její základní osobností. Snad to ani netušila, a nikdo si to možná tenkrát neuvědomoval. Ale ona nastolila jakýsi  trend, který tenkrát Umprumce zoufale chyběl. Nenápadně zaplétala do přednášek poučení o tom, co je etika, co je křesťanství, co je duchovní život. V souvislosti s románským uměním a gotikou se to nabízelo, ale jistou odvahu to vyžadovalo. Od ní jsme slyšeli také, možná  poprvé v životě, pochvalná slova o židovském národě. Naše civilazace je prostoupena antisemitizmem víc, než tušíme, a náhle se dovídáme, že Židé měli jako první jednoho Boha, jako první morální kodex, že Židé jsou nejinteligentnější národ... Souběžně s ní nám přednášeli v teoretických předmětech i marxismus, zde zarytý a fanatický ateista Klivar dštil oheň a síru na všecko, co souviselo s náboženstvím, pořádal mimořádné semináře pouze ateisticky zaměřené, a zdálo se, že posluchači s ním docela v pohodě souzní. Ale mnozí náhle začínali vnímat krom hmoty i cosi navíc a souzněli spíš s Holubovou.

Potom jsem při katedře dějin umění dělala demonstrátorku a mohla jsem si vybrat, kterému pedagogovi budu k ruce. Vybrala jsem si Holubovou. Šéf katedry mě varoval - že prý je zmatkářka, ale spíš asi si nesedli z ideologických důvodů, on byl straník a její filozofie mu vadila. Mým úkolem bylo vyhledávat diapozitivy k jednotlivým přednáškám a chodit do knihovny. Knihovna byla obrovská, bohatě fundovaná, byly tu i jinak nedostupné Skirovky nebo jiné vzácné publikace, knihovník pan Roubíček i stará knihovnice paní Mišíková ji přísně střežili, a i když čítala tisíce svazků, o každé knize věděli, a některé jen neradi půjčovali. "Paní profesorka Holubová by potřebovala knížku, aby tam byl obrázek Panteonu vhodný k promítnutí a aby ta knížka nebyla tlustší než dva centimetry - aby se vešla do epidiaskopu." Stará knihovnice  se chvíli zamýšlela a pak řekla: "Už vím. Vylezte po tomhle žebříku na první galerii, jděte kousek doprava, a na třetím regále odzdola hned vedle toho sloupu by taková knížka měla být." A vskutku tam byla. 

Když jsme se coby bývalí spolužáci po letech potkávali, když jsme se užasle poznali i přes fousy, jinou barvu vlasů nebo jejich ztrátu, přes kila navíc, vrásky, důstojné oblečení a mnohé jiné změny, když jsme dali řeč o tom, jak nejsou prachy a s kšeftama je to čím dál horší (což je úvodní rituál), vyptali jsme se co děti, jak žiješ a co ten a ten, potom nutně padl dotaz "a co Holubová?" Oťukli jsme se, jsme-li naladěni na společnou notu, a potom jsme si zavzpomínali a porozprávěli o tom, kdy jsme ji kdo viděl naposledy, co se o ní teďka ví, a že je možné ji navštívit v jejím bytě na Malostranském náměstí, že každého ráda přijme a že je pořád stejně príma. Chodívala jsem pak za ní často, sblížily jsme se, zařadila mne mezi své přátele kteří jí říkali Milu. Chodila na návštěvu i k nám na Spořilov. Obdivovala jsem její byt - už jen to krásné místo - Malostranské náměstí, výhled na svatého Mikuláše. A doma, co kus zařízení, to skvost. Žila mezi tím s klidnou samozřejmostí, ze starožitných šálků se pilo, na historických pohovkách se sedělo jen tak, bez ochranných potahů, nic se neukrývalo pod igelitem, bydlelo se tu vesele a spokojeně. Brávala mě na koncerty, nejdřív jsme spolu poseděly v jejím parádním bytě, popily čaj ze starožitných šálků, potom jsme se pěšky vypravily do Rudolfina. Sedíme v setmělém sále, šum publika utichá, čeká se na příchod dirigenta. Milu obsáhla lehkým gestem ruky sál a šeptala: "Kdyby teď tohle všecko přišli zatknout a zavřeli, tak by se nespletli." Vskutku, odevšad hledí jen oduševnělé a inteligentní tváře, všude sedí jen lidé kultivovaní, vesměs bělovlasí, vážní a slušní. Občas se Holubová lehkým pokývnutím hlavy s někým pozdraví a pak mi šeptá: "To byl ten a ten..." - samí slavní a politicky nespolehliví. 
Chodily jsme spolu i na Petřín, jednou mi při takové procházce vyprávěla celou historii svého zatčení a věznění. Krátce před zatčením jí zemřela maminka - a ona tehdy přímo hmatatelně cítila její pomoc ve zlých situacích. "Víte, mateřská láska, to je tak obrovská energie, že nemůže zmizet a že se musí nějak projevit i po smrti." Byla v kriminále "jen" čtrnáct měsíců (co je to proti desetiletím, které si odseděli jiní, říkala), ale nevěděla tenkrát, jak dlouho bude zavřená, a syna Martina, který byl malý, měla v dětském domově. Přesto hleděla na tuto epizodu svého života s klidem, se statečností, téměř s humorem.   
Stejně tak i na šikanování po podpisu Charty. Martin už byl tenkrát v Americe, smutně povzdychla, že už ho možná nikdy neuvidí. Kupodivu jí zčista jasna povolili, že ho smí navštívit. Seděla už  v létadle, které startovalo, ale v poslední chvíli byl let zdržen a Holubovou přinutili vystoupit. Byla to čirá schválnost, s podobnými se setkávali disidenti stále. 
Občas mi dávala samizdaty, strojem psané, byly to tehdy jakési soukromé noviny -  vše co nemohlo vyjít v oficiálním tisku. Kdokoli měl co smysluplného říct, ať už o čemkoli, napsal o tom článek.  Ty se tenkrát šířily mezi lidmi opisováním. Každý, komu přišel samizdat do ruky a měl doma psací stroj, si večer sedl a s několika průklepy ho přepsal. Byly to obvykle nanejvýš dvě stránky textu, které opsat nebyl problém. Opisy potom rozdal svým spolehlivým známým. Napřepisovala jsem se samizdatů dost a dost. Nejrůznější články o tom, co se děje ve světě, jaké maléry tutlá naše vláda, koho zatkli a vyslýchali, někdy filozofické úvahy, zprávy z undergroundu, zpráva o ututlaném politickém průšvihu, o nesmyslném konání našich představitelů, popis zatčení a výslechu, zpráva o šikaně disidentských dětí od učitelek. Nejrůznějšího obsahu i úrovně, nejrůznějšími psacími stroji psané, někdy skoro nečitelné dík desátému průklepu.Ale šířily se rychle, za pár dnů znala ten článek celá Praha. 

Jednou jsem přišla k Holubové na návštěvu ve tříčtvrtečním baloňáku a venku byl patnáctistupňový mráz. Milu se zděsila : "Proč chodíte v takovejch mrazech v takovým lehkým kabátě?" Po pravdě jsem jí řekla, že mám ten zimní už tak odřený, že se v něm stydím chodit. "Víte co," řekla Milu, "tadyhle otevřte tuhle šatnu, a na tej tyči u stropu visí takovej docela pěknej kabát. Tímhle bidlem s háčkem ho sundejte, a nechte si ho. A nemusíte bejt vděčná, on už je obrácenej!"
Druhý den jsem přišla do Geologického ústavu v novém kabátě. "Ten jsem dostala!" "A prosímvás, kde se rozdávají takovéhle hezké nové kabáty?"

Milu napsala několik knih, jedna z nich se mi velmi líbila, četla jsem ji ještě v rukopise. Příběh dcery, která nemohla odpustit otci, protože opustil  matku. Až po otcově smrti začala vše chápat, došlo jí že otci ublížila svým jednostranným odsudkem - je to krásná a zajímavá kniha a téma, jak se všichni její čtenáři shodli, je nové, dosud nikdy nezpracované. O odpouštění rodičům. Dala mi tu knihu číst krátce po té, kdy zemřela máma, tenkrát jsem si jí posteskla, že náš vztah byl silně problematický.  
V jiné knize popisovala svůj životní příběh a nestandardní milostné vztahy, svoje celoživotní milostné přátelství s profesorem Patočkou, což jí Fanynka Sokolová, Patočkova dcera, měla za zlé, dokonce chtěla podat žalobu. Jednou mi Milu šeptem svěřila, že Patočka nezemřel na výslechy, jak se všeobecně hlásá, ale na paní Hildegardu. To byla jeho poslední láska, rodinou Sokolovou stejně odmítaná jako Milu, nicméně veliká, a Milu se mu před jeho smrtí obětavě snažila pomoci navázat s ní kontakt. Paní Hildegarda byla Němka a z neznámých důvodů s ním před smrtí přerušila styky, což ho velmi ranilo. Milu obětavě nosila na poštu Patočkovy dopisy s návratkou, psané v nemocnici, na které nepřicházela odpověď. Patočku to trápilo, důvod jejího náhlého odmítnutí neznal. Paní Hildegarda pak přijela až na pohřeb, v elegantním smutku, v černém klobouku, přivezla obrovskou kytici, a aniž se s kým pozdravila, odjela zas do Německa.  

Milu byla velmi sebevědomá a hrdá, že řídí auto, a jezdila velmi zbrkle a riskantně. Sama jsem s ní někdy jela a bylo to občas o život. Při jakémkoli couvání, parkování, či manévrování docházelo často k menším kolizím, její auto bylo ze všech stran odřené a otlučené, a jízda byla sled riskantních situací. Vždy se jim velmi divila - pokládala se za ženu schopnou a zdatnou (což vskutku byla) a tudíž automaticky i skvělo řidičku, která kupodivu má stále v patách jakousi smůlu. Obvykle vždycky vyvázla jen s odřeným lakem, jednou ji ale štěstí opustilo a měla těžkou bouračku. Vezla prý tenkrát pátera Zvěřinu, ten přežil bez úhony, ale Milu byla zle potlučena. Probudila se v Humpolci v nemocnici, celá v sádře a posešívaná, nebolelo ji nic než palec u nohy, který měla vykloubený a pro jiná těžší zranění ho přehlédli. Dík optimizmu a veliké psychické zdatnosti se brzy vzpamatovala. Pak zas těžce onemocněla. Přišla jsem ji navštívit, a ona s klidem oznamovala: "Jdu do nemocnice, nelekejte se, mám rakovinu."  "To se nelekám, dneska už to dávno není smrtelná nemoc," chtěla jsem ji povzbudit. Ale ona povzbuzení nepotřebovala, brala vše klidně, věcně, statečně. Chodívala jsem pak za ní do špitálu Pod Petřínem, sešli se tam na návštěvě vždycky samí zajímaví lidé, a Milu mezi nimi kralovala, obdivovaná ze všech stran. Říkala potom, že kdyby neměla víru, že to přežije, byla by to vzdala - že to trápení, co si zažila, by za nějaký jenom pokus o uzdravení nestálo.

Jednou, to bylo Milu asi sedmdesát, mi řekla : "Dneska jsem tak přemýšlela, jak dlouho tu ještě budu, a já vám jsem se najednou úplně zděsila myšlenky, že bych tu mohla být třeba do devadesáti! Doteď jsem myslela, že je dobré dlouho žít, ale dneska mě napadlo, že je to někdy hrozně obtížné. Já už jsem někdy tím životem unavená, a když si pomyslím, že tu můžu ještě být spoustu let..." 

Mívala podnájemnice, jeden čas u ní bydlela Luciiná spolužačka Jana Kopelentová, to v době když už měly holky po maturitě.

Její syn Martin se oženil s architektkou Evou Jiřičnou, se kterou se později rozešel a zůstal v Americe, stýkal se tam s Voskovcem, byli sousedi. Eva Jiřičná pracovala v ÚBOKu s Mirkem, později emigrovala, od revoluce zase žije v Čechách a patří teď k našim nejvýznamnějším architektům. Holubová se  znala se se Sokolovými, chodívala k nim na návštěvu, ale Fanynka jí měla za zlé, že zveřejnila v knize Necestou cestou svůj vztah s jejím otcem, profesorem Patočkou. Byla jednou z prvních, kdo podepsali Chartu 77. Šly jsme ji pak po podpisu Charty s Irenou navštívit, přinesly jsme jí kytku - to z úcty k jejímu podpisu. Vyprávěla o tom, jak ji přišli zatknout, jak ji vyslýchali - mluvila o tom pobaveně, jakoby líčila humornou a trochu groteskní epizodu. "Co si mám vzít s sebou? Jak se mám oblíct?" vyptávala se příslušníka, který ji přišel sebrat. "Víte, ne z koketerie," vysvětlovala nám, "já jsem jen nevěděla, jak budu dlouho zavřená, jestli si mám vzít i zimní věci. Nakonec si mě tam nenechali - ale já jsem vážně nevěděla, jak tam dlouho zůstanu a kdy mě pustí."   
Holubová už byla jednou, v padesátých letech, zavřená, v souvislosti s emigrací svého bratra, kterému v ní pomáhala. Nevěděla, jak dlouho bude v kriminále, nevěděla, kdo ještě další z jejího okruhu byl zatčen, co kdo řekl, co kdo přiznal. Advokát jí radil: přiznání je polehčující okolnost, zapírání je osvobozující okolnost. Tak zapírala a zapírala. Jedna ze spoluodsouzených jí později řekla: "Když mě za tebou přivedli ke konfrontaci a když jsem viděla tvoje záda, hned jsem poznala, žes nepromluvila."
Nakonec si odseděla čtrnáct měsíců, nic jí nedokázali. Syna Martina měla v dětském domově. Když jsem vyslovila zděšení nad celou věcí, mávla jen Holubová rukou: "Těch čtrnáct měsíců nebylo nic - co měli říkat ti co seděli čtrnáct let!"

Jednou, ještě za dob studií, jsem ležela doma s chřipkou, měla jsem teplotu, bylo mi velmi mizerně. A soužila mě jediná myšlenka: že v úterý odpoledne máme přednášku  Holubové a já tam nesmím chybět. Jak jen to udělám. Snad se do úterka uzdravím. Přišlo úterý - a líp mi nebylo. Stále jsem měla teplotu a slabá jsem byla jak moucha. Ale vynechat dějiny umění? To je nemyslitelné. Přednáška začíná ve třičtvrtě na pět a trvá do sedmi - to zvládnu. V poledne jsem se začala oblíkat. Každý kus oděvu, s obtížema navlečený na zpocené tělo, mě stál nemalé úsilí, po každém takovém výkonu jsem musela chvíli odpočívat. Pracně jsem na sebe soukala jeden kus oblečení za druhým, polykala Acylpyriny za mámina láteření, že jsem blázen. Pak jsem se jak mátoha vlekla z domova ke stanici trolejbusu. A na přednášku, kde jsem nemohla nebýt. Člověk v mládí neoplývá zodpovědností. Nakonec se přednáška nekonala, snad že se netopilo nebo nešel proud - z důvodů jakési technické závady. Takže jsem si vysloužila jen průšvih : do atelieru nechodí - ale na přednášky ano, s tou její nemocí je to nějaké podezřelé.

V dalších ročnících nám přednášel dějiny umění profesor Tomeš. Každý z teoretiků měl mezi posluchači nějakého oblíbence, a když při klausurách obcházela jury ateliery a známkovala, těšil už se tento člen poroty na toho "svého", jen vešel průvod profesorů do atelieru, už si ho šel vyhledat a byl zvědavý, čím tentokrát překvapí. A mně se přihodilo, že si Tomeš oblíbil mne. Částečně proto, že mne znal z kabinetu (dělala jsem demonstrátorku Holubové), částečně snad i proto, že se mu líbila moje tvorba. Měla jsem ráda Morgensterna, jeho groteskní lyriku, černobílé tajemno. Ke klausůře jsem předložila kresby k jeho básním, ty se mu prý líbily, a potom už mi vždycky fandil. Když mi nedali jedničku, býval prý rozhořčen.  V kabinetě si se mnou rád povídal, někdy mi nalil i skleničku vína, společně jsme se rozčilovali nad současnými poměry v politice i v umění. Tomeš psával do Literárních novin odvážné články na obranu abstraktní tvorby, která byla oficiálně nepovolená, málem protistátní či alespoň podezřelá. Ty články jsme si vystřihovali, tenkrát bylo dobré mít zásobu argumentů pro obhajobu nesocialistického umění.  

Tomeš nám přednášel baroko, rokoko, klasicismus, končil současností. Asi tři přednášky věnoval budově koncernu Pirelli v Miláně, nevím proč, znala jsem potom ten mrakodrap do všech podrobností. Když jsem po čtyřiceti letech Miláno navštívila, chtěla jsem tu budovu vidět, ale Veronika vůbec nevěděla, která to je, možná už dávno koncernu Pirelli nepatří, a výškových budov tu stojí stovky... 

Když jsme probírali Davida a Ingrese, vyslovil odvážnou myšlenku: "Přísné odsudky klasicismu rámcově jistě platí, ale musíme mít na paměti, že klasicismus bylo to jrdiné, co mohlo přijít po rokoku." Tento geniální Tomešův postřeh myslím platí i všeobecně na určité situace i v jiných oborech lidské činnosti.

Byla jsem žákyně snaživá a v teoretických předmětech pilná, ke zkouškám jsem se učila svědomitě, přednášky jsem nevynechávala. Stalo se, že při poslední přednášce před zkuškami Tomeš oznámil, že bude zkoušet všechno až po Barbizonské. Ti kdo na přednášky nechodili to nevěděli, a Barbizonské se učili. Já jsem se na ně ani nekoukla. Jinak jsem byla šprt, přednášky jsem si zapisovala vzorně, v knihovně jsem studovala Matějčka i další literaturu, ale když se řeklo že Barbizonské ne, tak tedy proč bych dělala něco zbytečně navíc. Pak přišel den zkoušky. Tomeš si nás pozval do kabinetu dvě, Ivanu Holohlavskou a mne. Ivanu myslím neznal ani od vidění, zato na mne kývl jako na starou známou. Demonstrátorka, málem kolegyně. Byl by si se mnou mohl spíš povídat o diapozitivech a o čemkoli jiném, jako to při zkoušce dělávala Holubová, u mne se jaksi předpokládalo, že umím nejen všecko co se přednášelo, ale i mnohé navíc. Jen aby zachoval dekorum, položil mi tak pro formu otázku : "Tak co víte o Barbizonských?"  Po prvním leknutí jsem v mysli sváděla urputný a bleskový zápas: mám ukřivděně vzkřiknout "ale pane profesore, vždyť jste říkal..." nebo raději hrdě mlčet? Mám se dětinsky bránit jak na obecné škole? To by bylo trapné, posluchačka vysoké školy se nehandrkuje, a demonstrátorka už vůbec ne. "Nic, pane profesore," odpověděla jsem se sebevražedným klidem. "No," podivil se Tomeš, trochu zaskočen. "Něco snad přece." "Ne, opravdu nic." "Ale tak si aspoň na něco vzpomenete." "Nevzpomenu." "Ale no tak - znáte přece Courbeta!" "Neznám, pane profesore." "Neznáte? Ale vždyť od něj máme obraz v naší galerii."  Pan profesor se prosebně snažil něco ze mne vymámit. Teď už jaksi nešlo tvrdit, že jsem v galerii nikdy nebyla, tak jsem jen kývla : "No, máme." "Notak vidíte," zaradoval se. "Tak si ještě na něco vzpomeňte!" Ivana mi šeptem napověděla :"Pohřeb v Ornan." S menšíma potížema jsem to opakovala. Tomeš jásal : "No výborně! A jakou má ten obraz náladu?" "Takovou pochmurnou," odhadovala jsem. Tomeš zářil, že jsem přecijen něco ze sebe vysoukala. "Dejte mi index. Vzhledem k tomu, že jsem přesvědčen, že to ostatní umíte, tak vám tu výbornou dám."
Potom jsem u Tomeše skládala i státnici, z románského umění, rozhovořila jsem se i o románské hudbě, ač jsem o ní mnoho nevěděla, a z gotiky, kdy jsem řekla jen že opat Suger estavbě chóru katedrály v Saint Denis roku 1145 poprvé užil současně tří gotických principů... "To stačí, dejte mi index." Podala jsem mu čisťoučký index. "Víte, to je úžasné, když někdo tak výborně umí - a potom má ještě index jako nový." (Tomeš netušil, že mi můj starý, ušmudlaný a potrhaný index někdo ukradl a nedávno mi byl vystaven duplikát.)   

Atelierová výuka se konala dopoledne, každý den od osmi do dvanácti. Náš atelier se nazýval Škola filmové grafiky a vedl ho profesor Adolf Hoffmeister. Od druhého ročníku už jsme chodili sem, do hlavní budovy. Slibovala jsem si od  studia mnoho, čekala jsem prostředí plné usilovné píle a snahy, spolužáky kteří makají, profesora který něco umí a je ochoten to předávat. Těšila jsem se na atmosféru plnou umění, práce, nadšení...brzy jsem byla z iluzí vyléčena. Profesor Hoffmeister se ve škole téměř nevyskytoval a pokud přišel, byt tam obtížný. Měl nesmyslné nápady a řeči někdy tak nejapné, že jsem nestčila zírat. Stalo se, že mu posluchačka ukazovala hotovou práci, plakát, a vedle ležel na stole náhodou štětec. Pan profesor si plakát chvíli mlčky prohlížel a potom řekl: "To budete dělat tím štětcem?" Posluchačka zůstala paf, nezmohla se na odpověď, a Hoffmeister odkráčel, taky nečekaje na odpověď. To byla celá  korektůra. Občas projevil  smysl pro absurdní humor - třeba když mu Vašek Skřivan ukazoval kresbu podivně lesklých myší k filmu na píseň Jiřího Suchého. "Proč se ty myši tak velice lesknou?" ptal se s údivem. "Ony se proto tak lesknou, protože se velice bojejí, pane profesore," vysvětlil Vašek s vážnou tváří - a Hoffmeister se zaradoval : "Ovšem, to je správné vysvětlení."  Marta Sonnbergová udělala pěkný plakát na drsný italský film, náznak kamenné dlažby a na ní pohozené krajkové kalhotky, bílé a realisticky vyvedené. Hoffmeister usoudil, že by ty kalhotky měly být žluté. Marta, jelikož byla teprve ve druhém ročníku, je poslušně předělala. Každý, kdo potom ten plakát viděl, říkal : "Je to pěkné, ale ty kalhotky měly být bílé." A tak to bylo se vším. Pitomé nápady a pitomé řeči. Brzy jsme se naučili nebrat Hoffmeistera vážně. Snad to byl nějaký zvláštní projev geniality, snad to byla jeho soukromá zábava. Žasla jsem : jak může ten člověk dělat diplomata, velvyslance, spisovatele, profesora? Na štěstí se Hoffmeister vyskytoval ve škole sporadicky. Jen vzácně se stalo, že bylo jeho vyprávění zajímavé - to když vzpomínal na emigraci a pobyt v Americe s Voskovcem a Werichem. Ale po mnoha letech jsem z korespondence V+W vyrozuměla, že jim spíš coby společník šel na nervy či přímo škodil. 
Atelier vedl - nevedl asistent Jágr. Mělo se začínat ráno v osm, ale sešli jsme se obvykle tak v devět až v deset. "Slejzáte se jak švábi na pivo," byl Jágrův komentář.Aby se v atelieru vůbec něco dělo, seděl tu model a my  jsme jakoby kreslili. Ale ponejvíce jsme si dávali pauzu, sesedli jsme se v koutě, a kecali jsme. Jágr s námi. Žvanilo se skoro celé dopoledne, pak se šlo do menzy na oběd. Semestr ubíhal, blížila se klausůra, uděláno neměl nikdo nic. Jágr se zlobil, ale tvůrčí atmosféru to nevyvolalo. Občas vtipkoval, že s takovouhle pracovní morálkou nás v žádném zaměstnání nevezmou - leda že bychom si to někde platili. Že si nevyděláme ani na slanou vodu. Byl z nás otráven a my z něj taky.   
Hoffmeister, když někdy, zřídkakdy přišel, si někdy vyzpomněl jakýsi námět, který jsme měli zpracovat. Byl obvykle tak nesmyslný a přiblblý, že ho nikdo dělat nechtěl. Třeba sérii plakátů, jak to vypadalo na vesnici dříve - a jak to vypadá dnes. Dřív s koněm, dneska s traktorem. Dřív s kosou, dneska s kombajnem. Marně pan profesor prosil a pokoušel se nařídit. Každý se vymlouval, že má plány jiné, a profesora nebral nikdo vážně, sérii zemědělských plakátů nedělal nikdo. 
Hoffmeistrovy nesmyslné nápady jsme akceptovat nechtěli, ale cokoli jiného jsme taky nedělali.
Po Hoffmeistrově odchodu z atelieru vypuklo všeobecné veselí. Jágr ho napodoboval, opakovali jsme jeho ujeté výroky, chechtali jsme jim znovu a znovu, srdečně jsme se bavili. V jiných atelierech si svého profesora vážili, možná s ním někdy nesouhlasili, ale nebyl jim k smíchu. V jiných atelierech se  pracovalo - ale u nás se nedělalo nic. Je pravda, že kdo by byl chtěl něco dělat, byl by mohl, nikdo mu v tom nebránil, Jágr dokonce neustále láteřil, že nic neděláme, ale v té atmosféře to jaksi nešlo. A cokoli se tam přecijen udělalo, nestálo jaksi za nic. Časem mě to otravovalo natolik, že bych byla studia nejraději nechala. Na klausuru jsme nakonec všichni něco vypotili - ale zaručeně ne ve škole. Bylo zvykem, že pár dnů před jejím odevzdáváním jsme horečně makali doma, a každý přinesl až hotovou práci. Podstatná pro studium má být práce ve škole - i kvůli korektuře pedagogů, i kvůli sledování tvorby spolužáků a jejímu vzájemnému porovnávání. Tady nic takového neexistovalo. Krom toho ve všech jiných atelierech posluchači provedli své návrhy v materiálu, jen my ne. Skláři vázu navrhli a potom ze skla vyrobili. Textiláci utkali gobelin, upaličkovali krajku, ušili svatební šaty. Architekti vyrobili židli, keramici vytočili hrnek na kruhu a vypálili, grafici plakát vytiskli, kováři udělali brože a náušnice ze stříbra, to všechno bylo samozřejmé. Jen my jsme dělali všecko jen "jako", žádný náš návrh na film, který jsme dělali během studia, nikdy nebyl natočen. Ke kameře jsme se dostali až při státnici. Hoffmeisterův atelier byl jakýsi apendix školy, vysmívaný a nevážený. Pod pojmem "kreslený film" spatřovali všichni Kačera Donalda nebo sovětsko-bulharské růžové zajíčky. Ale koneckonců i my jsme museli na konci semestru odevzdat klausurní práci, vystavit ji a očekávat žírování. Já jsem měla po třech letech práce u kresleného filmu představu o tom, jak se animovaný film dělá, ale zde ve škole nikdo. Předložila jsem ke klausuře kus nafázovaného záběru na pauzácích, a všichni se ptali, k čemu to je, co to dělám a proč. Když viděli kreslenofilmové jehly, zásadní pomůcku, ptali se mě, co to je. Asistent Jágr mě nabádal, abych sem nevnášela nějaké novoty. Nejmíň věděl o filmu sám Hoffmeister. Naivně se vyptával, kolik že obrázků vlastně tou kamerou za vteřinu proběhne a i jiné triviální vědomosti mu byly zcela cizí.

Každý nový posluchač si musí v prvním ročníku přetrpět beánie. Někdy jsou mírné, někdy drsnější. Ani nás to neminulo. U Hoffmeistera jsme byli v ročníku dva - Pepa Slavík a já. Jednou, pozdě odpoledne, když jsme měli marxák, vstoupili náhle do posluchárny katovi pacholci, v kuklách a s halapartnami, ničeho se nezalekli a odevzdali Klivarovi glejt s velikou pečetí - že jdou Pepu a mne zatknout. Na pergamenu stálo, že jsme deliquenti, že jsme se velice provinili vstupem na tuto posvátnou půdu školy, že se nechováme uctivě ke starším posluchačům, že jim nenosíme lahůdky, že jsme vůbec drzí a nestoudní a bude nutno nás ztrestat. Ani vznešený marxismus pacholkům nezabránil v tom, aby nás zajali a v poutech odvedli do atelieru. Zde nám opět přečetli zač nás odsuzují a uvrhli nás pak do jakési šatlavy. Ta byla vyrobená ze skříněk sestrkaných ke zdi, v malém prostoru který za nimi vzniknul byla židle bez sedáku a kostra stolu bez horní desky. Ostatní posluchači si vedle pořádali "jelítkový mídan" - opékali si na vařiči jitrnice a jelítka za bujaré zábavy a bohatě je zapíjeli vínem. Nám s Pepou dali každému taky litrovku vína, a dokud ji nevypijem, nebudem propuštěni. Tak  jsme statečně zápolili s vínem, až jsme konečně, v podroušeném stavu, směli vylézt. Na další průběh mídanu si už moc nepamatuju, vím že se ho účastnili i Jágr a asistentka Ferklová, a nikterak se nepohoršovali. Smažili jsme si jitrnice a popíjeli domácí víno. Měla jsem pocit, že je vedro, a chtěla jsem otevřít okno - to obří okno do náměstí. Otvírala jsem ho - a kdosi zařval, chytil mne a odtáhl. Pak jsem se s úžasem dívala, jak se to okno pomalounku naklání a kácí. Proč, vždyť jsem ho jen otvírala? Potom jsem jela domů, nevím jak, a ráno jsem si matně vzpomínala na to okno. Asi se mi něco zdálo, bůhví co jsem to viděla. Přijela jsem druhý den do školy, doufaje, že okno bude na svém místě - otevřela jsem dveře atelieru - a první co vidím, je to obrovské okno, ležící na podlaze, a všechny tabulky rozbité. Zděšeně jsem se ptala Jágra, jak se to stalo? "No, to vy, takhle jste ho ramínkem nadzvedla a vysadila - vy máte ale sílu!" Vedení školy bylo tolerantní, žádný průšvih nevznikl. Ani jindy, když zas při bujarých beániích sebrali posluchači ve škole  hasicí přístroje a "uhasili" rektorát. Všechny nástěnky zničené, vše zapatlané záhadnou nesmytelnou chemikálií, okna neprůhledná (nikdy už se pak nepodařilo je umýt), na zdech klikyháky které nešly zamalovat. Mnohé ty husarské kousky se pak dlouho tradovaly, mluvilo se o nich jak o báječných fórech a hrdinských činech, jejich strůjci si vydobyli větší slávu než jedničkou z klausury. Taky umprumácké plesy, zvané "Inspiromat" (název vznikl v padesátých letech podle jmen různých socialistických podniků - Kovomat, Plastimat...) byly pověstné velikou srandou, která někdy měla náběh do průšvihu. Někdy se konal průvod masek po ulici a býval trnem v oku esenbákům, ti ho s oblibou hatili a masky zabavovali. Jágr dostal nápad, že bychom esenbáky mohli oficiálně pozvat - a celé by se to pak jmenovalo "Bartolomějská noc". 
Masky bývaly nápadité a pracovali jsme na nich dlouho předem. Na ples přišel třeba muž ve smokingu a do hlavy měl zaťatou sekyru. Nebo dívka s věncem na hlavě, v bílých šatech ke krku, a na šerpě měla nápis "KDYBY VŠICHNI CHLAPI SVĚTA..." (To byl název jednoho v té době slavného filmu.) Muzikovci šli jednou za "surrealismus", který pojali jako "sýr-realismus". Oblékli si černé trikoty a na hlavy si nasadili obrovské makety nejrůznějších sýrů. Vytvářela se i náročná umělecká díla, která byla vystavena v den plesu. Jednou třeba si u Eckerta keramici odlili do sádry svoje holé zadky (nevím, jestli i profesor a asistenti) - z těchto zadků slepili monumentální skulpturu a nazvali ji "Morový sloup" - vypadala jako na výšku postavený oblak. Žákyně módního návrhářství od Vlkové namalovaly gotický tryptich, madonou byla Vlková a kolem ní světice s tvářemi posluchaček. Vznikaly náročné výtvory, robot který po vhození koruny kopnul zákazníka do holeně, monstra uváděná do pohybu otáčením klikou a předvádějící "biograf", kukátka která předváděla velmi podezřelé podívání, nebylo nám zatěžko vkládat do těchto náročných výtvorů čas a energii.      

Na osmého března - mezinárodní den žen, měl Jágr jednou krásný proslov, který si na způsob bolševických projevů sepsal a přednesl - bylo to o slavných českých ženách, doposud opomíjených, například tam figurovala paní Müllerová ze Švejka.  

Jeden čas bylo v módě chovat si v atelieru zvíře. My jsme měli morče, jinde měli králíka, kohouta, andulku, malého jezevce. Sháněli jsme jim krmení a pečovali podle nálady, ale vesměs tak, že to zvířata přežívala. Posluchači druhého ročníku - bažanti - museli chodit pro pivo. Odšroubovala se bílá skleněná koule ze svítidla a vznikla tak  nádoba, sice nepraktická na nošení, ale objemná.

Státnice se mi povedla, dělala jsem černobílé kreslené filmy na způsob němých filmů z počátku kinematografie, s titulky psanými secesním písmem, dvě básně od Morgensterna. Herec Jiří Adamíra mi je zarecitoval. Viděla jsem, jak funguje nahrávací studio, zkusila jsem si režírovat. Celý rok jsem na svých filmech pracovala, bavilo mě to, bohužel bylo málo možností zkusit si něco na nečisto nebo opravit nepovedené pasáže, všecko bylo jaksi drahé, i filmový materiál, i ultrafány. Jen laskavý Adamíra mi tenkrát řekl, že by musel mít o sobě moc špatné mínění, kdyby to pro studentku nezarecitoval zadarmo. Film mi sestříhali v kresleném filmu a slavnostně promítli tamtéž, za přítomnosti komise, přišli se podívat i staří kolegové, promítání byl bůhvíjakou náhodou přítomen i slavný Emil Zátopek. Viděla jsem všechny chyby animace a kiksy, které už jsem neměla možnost opravit, a trpěla jsem. Ale ti, kdo nebyli odborníci, ty chyby přehlédli. Bývalí kolegové z kresleného filmu se ptali, proč to a to nebylo delší nebo třeba jinak udělané - musela jsem jim vysvětlovat, že jsem měla málo ultrafánů a že s naší školní kamerou se nedá najet na malý detail. Ale výtvarně byl film pěkný. Dostala jsem jedničku. Bylo to poprvé a taky naposledy, kdy jsem si mohla natočit svůj film.

Někdy jsem zašla navštívit spolužáky na kolej. Ta se tehdy nalézala v obyčejném činžáku, mimopražští studenti tu dostali ubytování bez problémů a zanedbatelně levné. Žádný velký komfort, bydleli  třeba po šesti, na první pohled to nebylo špatné, bylo tam neustále veselo, ale ve skutečnost to bylo dosti náročné. Někdy jsme my Pražáci těm mimopražským to bydlení záviděli - tu sounáležitost, to spolužití plné humoru, tu komunitu kde všechno bylo všech. "Jdu dneska na koncert - můžu si půjčit tvoji černou sukni?" Místnost byla rozdělená skříněma na spletitá zákoutíčka s náznaky soukromí, v každém postel, a na ní tu někdo odpočíval, tu se učil, tu vyspával po flámu, povídal si s někým ze sousedního pokoje, který přišel na kus řeči, brnkal na kytaru, pouštěl si rádio, vyškraboval ešus, zašíval - odehrávalo se tu tisíce činností tichých nebo hlučných. Nad postelí skleněná polička, zavěšená na šňůrách, na ní  talismany, budíček, tranzistorák. Na zádech skříní, které tvořily předěly kójí, byly připíchnuté plakáty. Pořád kdosi přicházel a odcházel, chodil tam a zas sem, kdosi jen strčil hlavu do dveří, aby se na něco zeptal, někdo si usmažil vejce a sháněl sůl, trousily se návštěvy, stále se cosi dělo, někdo přinesl láhev a zval na oslavu. Co tu nebylo, to byl klid. Někdy mi to připadalo poetické a zábavné a někdy jsem měla pocit, že by mi ten blázinec šel na nervy. 
Ale měli tam televizi - a ta se hodila, když bylo třeba mistrovství světa v krasobruslení. Tenkrát měl televizi málokdo, a to krasobruslení bylo středobodem zájmu celého národa. Chtěla jsem, aby mě pozval Mirek, ale on řekl, že se pohádal s otcem a že k rodičům teď na televizi chodit nemůže. Tak jsem šla ještě s mnohými dalšími spolužáky na návštěvu na kolej. Byla tu jakási místnost pro kulturu - veliká prázdná ratejna, kde se netopilo ani tu nebyly židle, jen na stolku stál televizor. Nepohodlí nás nezaskočilo,  ti co tu bydleli přinesli deky, sedli jsme si na zem v několika řadách za sebou, po dvou či po třech zabaleni do dek, vpředu sedící se přikrčili, aby ti co sedí za nimi viděli. Jedni druhým se zády opírali o nohy, pustila se televize. Černobílá, ale s dosti velikou obrazovkou na tehdejší poměry.Co chvíli porucha, tu nešel zvuk, tu zmizel obraz. Ale byli jsme šťastní, že vidíme krasobruslení. Komentátor oznamoval, jakou barvu mají kostýmy, po každé produkci vstoupili na led rozhodčí a ukázali kartičky s čísly. Soutěže tanečních párů, za Československo jezdili sourozenci Romanovi. Hezcí a milí, ještě skoro děti. Reportér se celý třásl touhou, aby zajeli co nejlíp, a byl unesen jejich výkonem. A potom oznamoval, že "mistry světa jsou - já to eště neřeknu..." neskrýval úžas a blaženost - "Romanovi!!!" Hlediště sportovní haly i naše studená ratejna - vše jásalo a nadšeně tleskalo. Romanovi vystupovali na stupně vítězů a Pavel, ještě trochu puberťák, se z legrace podrbal na hlavě, než mu dali na krk medaili.     

1962
Jezdívala jsem na Prosek na návštěvu k Janoušovům, trochu rozpačitá z té dělnické domácnosti na periferii. Periferii Prahy jsem mívala ráda - ale spíš jen na kreslení. Žít tady je poetické jen zdánlivě, ta moje láska k poezii chudoby měla v sobě hodně dětinského. Už jen ta dálka od centra Prahy. Jelo se tramvají do Libně, kde se velkoměsto ztrácelo a měnilo v chudou čtvrť malebných přízemních domků, vystoupilo se ve stanici "U Kříže" a zahnulo se z hlavní ulice za roh do uličky zvané Čtyřdomí, kde měl konečnou trolejbus 57. Tady už naplno začínal jiný svět. Tady stály malé domky, ohrady a dřevěné boudy, mezitím sem tam vysoký činžák z dob, kdy tu začal stavební boom, narušený ve svém rozběhu válkou. Pár osamělých domů tu pak stálo mezi prázdnými parcelami, zarostlými křovím, trčely v torzu ulice jak osamělé kolozuby v dásni. Pobíhaly tu nahaté cikánské děti, matky na ně pokřikovaly z oken. V domě naproti zastávky stával v otevřených dveřích zasněný cikán, opřený o futro, a tesklivě hrál  na housle. Čekala jsem na trolejbus 57, který jel nahoru na Prosek.
Jezdívala jsem sem občas k Janoušovům na návštěvu, polekaná tím  jejich chudým bydlením. Mirkovi rodiče měli kuchyň a pokoj v prvním patře, Mirek obýval pokojíček v podkroví. Zírala jsem na ta skladiště harampádí, která zaplňovala kdekterý prostor. Všude byl složen jakýsi nábytek, otočený čelem ke zdi, kolem stály  papírové krabice, v bytě rodičů byly navíc hromady plátěných pytlů s látkami, rozešitými oděvy, různými odstřižky a zbytky. U stolu se muselo sedět bokem, protože byl pod ním sklad krabic, pytlů a různých předmětů, které dosloužily ale zatím nebylo nutno je vyhodit.
Mirkovi rodiče na mne hleděli trochu nedůvěřivě - tak tohleto má být naše snacha? Nějaká študovaná a života neznalá křehotinka? Jestlipak bude umět vyprat a uvařit? Ale v skrytu duše byli rádi, že se jejich Slávek konečně ožení, už mu bylo přes třicet. Pan Janouš si ze mne trochu podivně utahoval, nevěděla jasem dost dobře co tím myslí ani jak reagovat, tak jsem se jen hloupě culila. Máti se snažila být přátelská, při obědě jen do nekonečna pobízela "berte si, berte si", i když už jsem byla zcela přejedená. Ale vařila dobře. Jaksi nebylo o čem mluvit. To tam dneska prší, co! Že ale leje. To zas spadlo vody! A nebo se řešilo, že je hezky, jen aby to vydrželo. Záchranou byla televize. Tenkrát začínala vysílat až večer a program byl jen jeden. Ale když byla puštěna, nahradila rodinnou pohodu, poskytla příběh, vycpala pustotu a dala téma k hovoru. 
Kuchyň byla zařízená postaru, kredenc, vysunovací zinkový mycí dřez neboli myčák, elektrický vařič. Gauč z kovových trubek. O tomto nábytku, módním mezi válkami, se říkalo, že působí studeně a nehostinně, u nás jsme ho neměli rádi. Na podlaze světlešedé korkové linoleum, ve své době pokrok (oproti prkenné podlaze) - ale jak jsem později zjistila, neštěstí. Mýt, pastovat, leštit kartáčema - a za pár dnů špinavé k nepoznání. Kolem vařiče byla zeď obložená opaxytovými kachlíky, byla tu všude vidět snaha o modernizaci, ale při tom všem tu panovala smutná pustota, žádný obrázek na zdi, žádná váza na kytky. Sousedé na návštěvu nechodili, příbuzní byli zavrženi, přátelství se zde nepěstovalo. Knížky žádné, dokonce ani ten nejhloupější časopis. Jedinou kulturu a styk se světem obstarala televize. Sovětský přístroj "Temp" s kovovými ozdobami kolem obrazovky, obrovský a bytelný, samozřejmě jen černobílý, s obrazovkou nepatrnou. Ale stáli na něj Janoušovi tenkrát frontu celou noc. 

Během studií jsem se vdala a nastěhovala jsem se k Janoušům na Prosek. Tenkrát to byla neznámá čtvrť na okraji Prahy, sídliště ještě zdaleka nestálo. Periferie, které jsem tak ráda kreslívala.Líbilo se mi tu, připadalo mi to vše poetické, ty chudičké domečky a dřevěné boudy, zarostlé křovím. Janoušovi  měli domek, úředně zvaný rodinný, ale byl to činžáček plný nájemníků. Byly tu čtyři byty o kuchyni a pokoji, v podkroví ještě dva jednotlivé pokojíky s předsíní. Mirek obýval jeden z nich, byl to pokojíček o 11 metrech, sem jsem se přistěhovala. Máti bydlela o patro níž a měla kuchyň a pokoj. Naproti pokojíku, kde jsme bydleli s Mirkem, měla podobný pokojík baba Adamcová, která zaujímala velmi nepřátelské stanovisko - Mirek totiž žádal na Národním výboru, aby ji vystěhovali. .   
Mirkovi rodiče pocházeli z vesnice, kde býval těžký a tvrdý život. Šlo o holé přežití, nebylo ani sil ani peněz na nějakou kulturu. Syny vychovali pro tvrdý boj, ne pro soucit nebo chápání jiných, pro nějakou dobrotu a laskavost. Bídu časem zažehnali, ale tvrdosti se nezbavili. Už nemuseli hájit holou existenci, ale bojovnost je nepřešla. Za nejdůležitější považovali majetek a za hlavní životní náplň jeho dobývání. Vyhádat si se světem cosi lepšího, než mají druzí. Styky s příbuznými se omezily jen na hádky o dědictví, a když se všichni rozhádali se všemi, styky ukončili a opevnili se ve své nenávisti ke světu a hlavně k příbuzným. "Příbuzní - to jsou ti nejhorší, " říkávali. Byli provždy ostražití, předem nedůvěřiví. Vycházeli z toho, že lidé jsou zlí a že je třeba s tím počítat a bránit se. Nikdy neopouštěli svoje hradby a opevnění, nikdy se nikomu nevydali docela. I v manželství si Mirek ponechal svá tajemství a svou možnost kdykoli se zamknout do své třinácté komnaty. Možná byl ochoten mne časem přibrat do svého klanu, přizvat do svého boje proti světu, ale světu se neotevřel nikdy. Pohrdal naivitou přátelských, otevřených lidí, nesnášel kamarádství, obětavost, pomoc potřebným. Když jsem chtěla, abychom někomu něco dali, někomu pomohli, udělali dobrý skutek, pokládal to za hloupé a nesmyslné počínání. "Nikomu nic dávat nebudu, mně taky nikdo nic nedá. Ať se každej stará sám o sebe, já se taky starám." Nemít rád lidi, to pokládali za nutnost a za moudré počínání, ne za chybu. Každého pomluvit, jen co za ním zapadly dveře - to bylo výrazem chytré nadřazenosti, úctyhodné mazanosti.

"Nedůvěra je moudrost hlupáků." (G.B.Shaw)

Mirek si liboval v roli "hlavy rodiny" - nejdřív jsem myslela, že to říká z legrace, ale on to vlastně myslel vážně. Co rozhodl on, to mělo platit, do toho jsem já neměla co mluvit. Jednou třeba řekl, že si žádné dárky k svátkům ani narozeninám nebudem dávat, že je to nesmysl něco slavit. To mi bylo líto, byla jsem ještě zamilovaná a plná touhy po oslavách ve dvou. "Ale proč bychom si neměli nic dávat? Aspoň nějakou maličkost, třeba čokoládu! Mně by bylo líto, nic si nedávat." A protože se zrovna blížil Mirkův svátek, koupila jsem mu automapu okolí Prahy. Ta se mu bude hodit, občas jedem v neděli do lesa, a vždycky na stejné místo, už je to nuda. Ale najít jiné místo, kde se dá vjet autem do lesa je těžké, tak pomocí té automapy to zvládnem. A už jsem se těšila, jak pojedem podle ní na výlet. Ráno, v den jeho svátku, jsem mu ji položila na stůl, když odcházel do práce. "Máš na stole dárek," řekla jsem mu. Vztekle se na mne utrhl: "Řekl jsem, že si žádné dárky dávat nebudem!" a odešel, aniž by o stůl zavadil pohledem. On prostě něco rozhodl, a to platilo. 

Rok po ukončení studií se mi narodila Lucie. Abych měla vůbec nějakou mateřskou, hledala jsem rychle jakékoli zaměstnání, což bylo obtížné. Výtvarnická místa nebyla. V podniku Kniha hledali nákupčího grafiky pro antikvariát, to se mi zdálo být přijatelné, tak jsem tam nastoupila. Nejdřív jsem se měla zapracovat v prodejně obyčejného antikvariátu na Vinohradské třídě, potom jsem měla pracovat v Karlově ulici v antikvariátě starých tisků. Ale prošvihlo se, že jsem těhotná, zaměstnavatel se velmi naštval a sdělil mi, že s místem u starých tisků ať nepočítám. V obyčejném antikvariátě už jsem zůstala. Nebyla to tak špatná práce - s pomyšlením na to, že nebude navěky, jsem tam docela dobře vydržela. Kolegové prodavači byli milí, nikdo nikomu nezáviděl, nikdo se nikam neštval, konkurence nás neohrožovala, panovaly tu hezké vztahy, klid a pohoda. Dopoledne tu byl klid, jen občas přišel  nakoupit nějaký důchodce, většinou stálý návštěvník, už jsme ho znali a popovídali jsme si s ním. Jinak bylo mrtvo.  Zákazníci začali ve větší míře chodit až odpoledne, když v úřadech končila pracovní doba, někdy jich tu bylo až až, ale byli to vesměs samí kultivovaní lidé, mírní a slušní. Stálé zákazníky už jsem brzy znala, věděla jsem jakou literaturu shánějí a schovávala jsem jim ji pod pult. Dělalo mi radost, když jsem jim mohla schovat knížku, po které toužili. Sice se to nesmělo, ale nikdo nás nekontroloval. Nových knih tenkrát vycházelo málo, po těch lepších se jen zaprášilo, ale v antikvariátě se občas nějaká perla objevila, to jsme se pak s prodavači dohadovali, kdo z nás si ji koupí nebo komu ji schováme. Chodil sem třeba takový milý kluk, asi čtrnáctiletý, a sbíral staré Verneovky v původní vazbě. To se mi líbilo a slíbila jsem mu, že když se nějaká objeví, schovám mu ji jak dlouho bude potřebovat - bylo vidět, že si na ně pracně šetří a že peněz moc nemá. Byl šťastný - občas si nějakou krásnou Verneovku odnesl a zářil. Mám jich tu pro tebe víc, říkala jsem mu, díval se na ně toužebně, ale na další už neměl peníze. No nic, budou tu na tebe čekat. Jednou za mnou přišla paní a představila se jako jeho maminka, že mi jde poděkovat, že má její syn takovou radost z těch verneovek.        
Byla to sice dřina za málo peněz, navíc blbá pracovní doba, ale byl tam klid, pohoda, hezké vztahy mezi lidma. Měla jsem svůj výdělek, nemusela jsem se u Mirka dožadovat peněz. Okamžitě mi přestal nějaké dávat, ale můj mizivý výdělek na naši domácnost stačil. "Co děláš s těma penězma?" ptával se ironicky. "Co ty děláš teď s těma svejma?" Neodpověděl, jen se ušklíbl. Ale byl v té době celkem hodný. Před narozením Lucie, když už jsem zůstala doma, byl občas starostlivý,  dokonce dělal to, že se na mne v poledne přijel podívat. Neměli jsme telefon, a bez telefonu byl i celý Prosek. Stavěli Severní město, přesekli prý při tom nějaký kabel a tak nešel telefon ani z pošty. Když někdo potřeboval rychlou pomoc, byl nahraný. Ústním podáním se o tom šířily horory, oficiálně se o tom mluvit nesmělo.    
Jindy ovšem si Mirek servítky nebral, když dostal svůj záchvat vzteku, namlátil mi těhotenství netěhotenství. Jednou se mnou při tom praštil o zeď, až jsem upadla - bylo to na schodech, když jsem brečela, že mě je nechá mýt, tahat kýble s vodou, a sám leží v posteli. To už jsem byla v osmém měsíci. Podařilo se mi utéct do bytu a zamknout se, on venku kopal do dveří a řval, abych okamžitě otevřela. Já jsem se klepala uvniř a jen jsem se modlila, aby ty dveře nepovolily. A hystericky jsem utěšovala to nenarozené děťátko. (Netušila jsem, že se to děťátko postaví jednou na jeho stranu proti mně.)  
Pořád jsem si myslela, že snad se to změní, že je vlastně slušný člověk a tohle byl jen takový úlet. Že ho mám ráda. Ale i kdyby ne, co dělat, odejít není kam. 
Najednou byl zas chorobně starostlivý, moji rodiče nám třeba dali lístky do divadla na drama Úklady a láska, a po jeho shlédnutí se Mirek rozčílil a vynadal mi, že když jsem těhotná, nemám na takové nerváky chodit a moji rodiče že by měli mít rozum. Musím říct, že jeho reakce mě psychicky rozhodila stokrát víc než nějaké divadlo.
Pomalu se zabydlel v nepřátelství, jen když mohl mít něco  proti mně, každý důvod byl dobrý. Nebylo situace, aby v ní nenalezl cosi, zač je možno mne peskovat, napomínat, ponižovat. Jen mě uviděl, už na mne s čímsi musel vyrukovat, už mě musel sepsout. Dělal to už úplně automaticky, podle nálady buď s posměšnou povýšeností, nebo se zlobou a vztekem. Nebyla tu žádná možnost nějaké komunikace, nějakého dorozumění. Pokoušela jsem s ním nějak lidsky domluvit, ale jakobych nemluvila česky, nechápal mě, neposlouchal, nerozuměl co říkám. Pokud odpověděl, tak mluvil o čemsi úplně jiném, co se vůbec k problému nevztahovalo. Když jsem se ptala, jak to s tím souvisí, pronesl jen další pythický výkřik. Jakoby nebyl při smyslech. Ale za vším co řekl byla jakási výtka a jakýsi důkaz mojí neslýchané špatnosti. Jeho psychiku prostoupila nenávist ke mně. Snad za tím byla žárlivost na svět těch "lepších" lidí, mezi které se zoufale tlačil, a současně potřeba je vytrestat, protože cítil, že k nim nikdy patřit nebude. Rozpor mezi tím, že chtěl patřit k inteligenci a současně nenávist k této vrstvě. Touha pomstít se, uvolnit přetlak, cosi v sobě hojit, něco si dokazovat, cosi neřešitelného řešit. Ale pohnutky svého jednání nerozebíral, nepřemýšlel o nich, nezajímal se o ně. Ve svých očích byl dokonalý, a je-li někdo dokonalý, potom zřejmě vše, cokoli udělá, je v pořádku a není třeba o tom přemýšlet.  
Jídlo, které uvařím, do sebe souká se zřejmým odporem, aniž by si všiml, co vlastně jí. Když se ho zeptám, na co by měl příště chuť, rozkřikne se, že mu do toho nic není, o to ať se starám já, co budu vařit. A když tedy něco uvařím, ukřivděně kňourá: "Ty se mně ani nezeptáš, na co bych měl chuť." A když mu připomenu, co říkal včera, zlostně se utrhne: "Nojo, ty musíš mít vždycky poslední slovo!"
"Mám na zejtřek čistou košili?" je jeho nejčastější otázka. Prát jsem musela ručně v předsíni v umyvadle, máchat ve studené vodě, sušit na půdě. Když mrzlo, necítila jsem ruce, jednou mě viděl jak zmrzlýma rukama nemůžu zamknout půdu a rozeřval se na mne, že jsem kráva která ani neumí otočit klíčem. Praní bylo náročné, a když jsem někdy byla celý den ve škole, vskutku už mi na něj nezbyl čas. "Mám na zejtřek čistou košili?" "A kdy jsem ji měla vyprat?" "Do toho mně nic není, to si dělej kdy chceš, já prostě chci jít do prádelníku a vzít si tam čistou košili, mně nezajímá kdy to máš dělat."
Vyčítá mi, že ho brzdím v rozletu, ubíjím ho, srážím k zemi, ničím jeho tvůrčí ambice. "A jak je ničím?" "Jsi přízemní husa, káča venkovská, nezájímá tě nic než blbý praní a vaření!"
Vyčítá mi, že neumím být mazaná, že vykecám před každým co nemám, že jsem dětinská, že mě každý napálí, že se neumím hádat na úřadech. To je pravda. Nedělám to ze zlé vůle, ale vskutku chytrá nejsem. 
Když přišlo období Mirkovy zlé nálady,byla jsem nešťastná, ale neviděla jsem žádné řešení. Neuměla jsem si poradit, nevěděla jsem, co dělat,  jen jsem tupě přežívala. Když přišlo období Mirkovy dobré nálady, byla jsem šťastná a naivně si myslela, že teď už bude dobře. Po letech jsem pochopila, že dobře nebude, že to zlé období zase přijde - ale nevěděla jsem, co dělat. Byla bych odešla - ale nebylo kam.
Po narození Lucie na něj zrovna přišla jeho špatná nálada, byl zlý, nenávistně se utrhoval, láteřil. "Mám tě plný zuby, s tebou už jsem skončil, pudem vod sebe." "Ale proč, co jsem udělala?" "Drž hubu a neser mě!" A potom se mnou už jen nemluvil, nevšímal si mne ani miminka. A za čas  zas najednou hodný, s velkým zájmem o dítě, a s velikou starostí, že nepečuju dost dobře. Nálady se střídaly s matematickou pravidelností, kdybych si byla dělala nějakou křivku, byla by to pravidelná vlnovka. Vždycky když panovala dobrá nálada, byla jsem  šťastná a dětinsky jsem doufala, že vydrží. Ale ta špatná fáze přišla s bezpečnou jistotou. Pak zas mi  vynadal kvůli něčemu, za co jsem nemohla nebo co jsem vůbec neudělala, případně nafackoval, zuřil kvůli nesmyslům, sadisticky mě týral něčím, o čem věděl, že mě to poraní, se zlomyslným úšklebkem zesměšňoval moje rodiče, posmíval se mi, shazoval mě. Když jsem brečela, hulákal na mne "neřvi, krávo" a bědoval nad tím, jaký je chudák a co se mnou zkusí. Zuřil, že něco dělám tak a ne onak, a když jsem to příště udělala tak jak chtěl, vynadal mi zas. Nejvíc ho dopálilo, když jsem se hájila tím, že to tak chtěl.  
Choval se jako pán a velitel, a měl za to, že je to tak v naprostém pořádku. Dohlížel na mne, prohlížel mi tašky, prohrabával skříně, kontroloval jaké nosím prádlo, co nosím v kabelce... Špicloval všecko, a všecko shledal v nepořádku. V televizi jsem se směla dívat jen na to, co schválil, některé pořady mi zakázal, že by na mne měly špatný vliv. Stýkat jsem se směla jen s tím, koho schválil.  Zní to neuvěřitelně - ale já jsem to akceptovala. Vnímala jsem to jako jeho právo, jako projev jeho zájmu o mne, jako jeho dobrý úmysl, jeho snahu dbát o mne co nejlépe, vychovat mě tak, abych byla řádnou ženou a vzornou manželkou, abych ho byla hodna. Že mu prostě na mně záleží. Ale všecko vždycky obrátil tak, že jsem velmi špatná, nedokonalá, nevychovaná a hloupá, že nic neumím a všechno dělám špatně - a on bude mít ještě hodně práce, než mne vycepuje. Nikdy nebylo nic uděláno dobře, co chvíli objevil nepřístojnost, ať už pofidérní, nebo skutečnou. Třeba zaprášenou poličku, to potom mě vzal za ucho a vedl až k ní, tak jako se kotěti strká čumák do jeho loužičky, a zuřil že nejsem schopná udržet základní pořádek. Jindy vyrobil lampu bez zástrčky, do sítě se strkaly dva drátky. Strčila jsem - a vylítly pojistky. Zařval: "Vyhodilas pojistky!" a ještě mi vrazil facku. Rozbrečela jsem se a on začal zase křičet: "Neřvi, krávo, bože já zkusim!".  Přijímala jsem tu šikanu někdy mlčky a někdy s brekem a snažila jsem se vycházet mu všemožně vstříc, dbát jeho pokynů a vůbec se chovat vzorně. Problém byl v tom, že vše viděl jako chybné ne proto, že to bylo chybné - ale proto, že jsem to dělala já. Nebylo možné se zavděčit. Když jsem se snažila dělat věci tak, jak chtěl, druhý den mi vynadal zas, že to takto dělám. Byly i situace, kdy jsem nesmyslnost jeho počinů a neoprávněnost příkazů viděla a dokonce jsem si troufla mu odmlouvat. Třeba když mi zakazoval číst knihy a rozčiloval se nad tím, že dostávám a dokonce píšu dopisy. Když hlásal že všeobecné vzdělání je nejen nesmysl ale dokonce škodlivé - že člověk má znát jen to, co potřebuje k výkonu své profese. Když prosazoval idiotské názory, jako že mít přátele je hloupost a dětinská naivita, protože přátelé jsou k ničemu. Jen by nás mohli zneužívat a něco po nás chtít. Že člověk má udržovat jen takové známosti, ze kterých kouká užitek. Když hlásal, že židi jsou svině. Ale většinou jsem mlčela, přijímala jeho názory a snažila se žít podle nich. Knihy jsem četla dál a s přáteli si dopisovala, ale i knihy i dopisy jsem před ním schovávala a tvářila se, že nepíšu ani nečtu.
Třeba nás na novoroční posezení pozval jeho starší kolega z práce. Mirek usoudil, že tam půjdeme - ale vysvětlil mi, že jen proto, aby mu to zajistilo dobré postavení v práci, určitě ne z důvodů nějakého kamarádství, protože přátelství je nesmysl a je jen pro hlupáky, kteří nevědí, co je to tvrdý život. Bavit se uměl s lidmi srdečně - ale jen tolik, kolik kázala zdvořilost, nikdy nešel dál k nějaké náklonnosti, nikdy si nikoho nepustil k tělu nějakými důvěrnostmi. To neudělal ani vůči mně, nikdy mi neřekl nic o sobě - třeba to, že měl bratra, který se oběsil - to jsem se dozvěděla až od cizích lidí. 
Jednou mi řekl, že má spoustu příbuzných, ale že se s nikým z nich nestýká. Nikdy jsem nikoho neviděla, vím jen, že příbuzní jeho otce  žili v Kondraci u Vlašimi. O svojí kariéře a nekalých praktikách se se mnou taky nebavil, vlastně jsem o něm nevěděla skoro nic. 
Nikdy nevracel, co si půjčil - "já to přeci potřebuju víc". Pokud chtěl někdo svoji věc vrátit, velmi ho to urazilo. To je nějaká slušnost? Ale když bylo třeba od někoho požadovat službu nebo pomoc, pak to uměl mistrně. O jakoukoliv úsluhu si dovedl říct vesele, nasadil kamarádský, velice ochotný úsměv, jakoby sám byl tím, kdo má cosi pro druhého udělat. Ten potom ani nepostřehl, že je využíván, ten přátelský úsměv v něm jaksi navodil pocit, že se tak tváří sám. "No jistě, pro tebe to rád udělám..." (Takhle se na lidi musí.) Lidi mu na to většinou skočili - a pokud ne, pak byli velmi nedobří a neochotní, to ho zlobilo a uráželo: takhle se slušný člověk nechová, že mu není hanba. Cítil se nadčlověkem, jeho hypertrofované sebevědomí nepřipouštělo možnost neúcty k jeho osobě, jemu musí každý rád posloužit.  
Nepřipouštěl si ani možnost nějakého selhání. Rozpor mezi tím, že je nevzdělaný a že se současně cítí nadčlověkem, řešil agresivitou a zlostí na celý svět, a když jeho agresivita vystoupala natolik, že mi namlátil, odmítl to vzít na vědomí a okamžitě to z mysli vytěsnil.
Docela jasně jsem viděla ten pokřivený charakter, tu zrůdnou rozumnost, tu absenci sebereflexe, to jak umí jiné zneužít a jak je uražen, žádá-li se něco od něj, tu jeho chorobnou úctu ke svojí osobě, pocit nadřazenosti a pohrdání okolím, všechno jsem to viděla a vidět nechtěla, neuměla jsem se vzepřít, neuměla jsem s takovou povahou zacházet. Bezohledné chování jiných odsuzoval, ale pro svoje bezohledně vychytralé chování měl rozumné důvody - člověk se musí umět ohánět, a musí dělat všecko pro sebe, člověk nesmí bejt hloupej. Kdo nekrade, okrádá rodinu, říkávalo se za komunistů, a Mirek to přijal za své kredo. Možná že opravdu žil pro rodinu - ale v té rodině vystupoval jako  diktátor a despota, ta pod jeho knutou šťastná nebyla. Sám krást směl, ale běda kdyby někdo okradl jeho.

Jednou, to byly naší Lucii asi čtyři roky, ji večer bolelo bříško. V noci pak začala plakat, bolest nepřestávala. Mirek se vzbudil a nadával mi. Šla jsem z budky zatelefonovat rodičům, co mám dělat - jestli čekat až to přejde nebo jet do nemocnice. Máma řekla že rozhodně do nemocnice, že to může být slepé střevo. Když jsem to tlumočila Mirkovi, poslal mě do prdele. Nehodlal se bavit. Lucie křičela bolestí, kopala nožičkama, chytala se za bříško. Šla jsem znova do budky, volat sanitku. Tam mi řekli, že na volání z budky přijet nemohou, ať si zavolám taxík. Volala jsem dispečink taxislužby, tam mi řekli totéž: že na volání z budky vůz poslat nemůžou. Rozbrečela jsem se, že potřebuju odvézt dítě do nemocnice a paní na dispečinku se smilovala, prý jestli bude nějaký vůz poblíž, že mi ho pošle. Běžela jsem se domů podívat na Lucii, stále plakala. Znova jsem letěla do budky, zkusit to ještě se sanitkou. Docházely mi padesátníky, ještě jsem zkusila dispečink taxíků. Žádný vůz poblíž zatím nebyl. Zase jsem běžela domů. Lucie plakat přestávala, bolest ji přešla. A žádný taxík nepřijel. Mirek seděl v kuchyni a netečně civěl, jakoby se ho nic netýkalo. Bylo by stačilo vzít auto a Lucii odvézt - ale on prostě byl ve stádiu své nenávistné nálady, byl mimo realitu, rodina ho nezajímala. Lucinka se pomalu uklidnila a usnula. Já jsem usnout nemohla, pořád jsem se bála, ale už se nic nedělo. Ráno byl Mirek naštvaný, že zbytečně dělám scény, že Lucii už nic není, že jsem hysterka. Později se ale při vyšetřeních potvrdilo slepé střevo, které se pak zas uklidnilo. Najednou byl Mirek celý ustaraný. Zas bylo všechno špatně, doktoři byli blbí, všechno se spiklo proti němu a všechno byla moje vina. Choval  se jak nebezpečný psychopat, a já jsem před tím vším stála jak trouba.  

Jindy se zase stalo, že přišel domů domů a s vítězoslavným šklebem  hodil na stůl Večerní Prahu. "Tady si  přečti, co jednou udělám! No - jen si to pojď přečíst!" Vrtal prstem do bulvární senzace. Byl tam článek o tom, kterak jakýsi blázen vyvraždil svoji rodinu, manželku i děti. "No, co tomu říkáš?" Potom mi oznámil, že jeho kolega Lapka pojede do Ameriky a že už si to s ním vyjednal. "Už jsem mu dal dolary, aby mu odtamtud přivezl vyhazovací nůž." (Asi těch pět dolarů, které jsem dostala od rodičů a dala jsem je potom jemu k vánocům.) Možná jen kecal, nikdy už pak o tom noži nemluvil. Ale ty temné hrozby neskončily. "Já to dobře vím, že mě tvoje matka dává sledovat. Já si ale zařídím, aby s tím přestala! Vy eště budete koukat!" Bláznil přesně na té hranici, abych byla téměř utýraná a aby si okolí myslelo, že je jen divný neškodný morous. 

Viděla jsem, že se s ním nedá žít, a neměla jsem sílu něco změnit. Myslela jsem, že když zavřu oči, neuvidím to a nebude to. Pořád jsem doufala, že když mu nebudu vyčítat jeho pokřivené názory a budu se chovat tak, jako že je všechno v pořádku, bude vlastně všechno v pořádku. Rozvodu jsem se bála. Nechtěla jsem od něj odejít, nechtěla jsem být rozvedená - chtěla jsem být šťastně vdaná. Pořád jsem doufala, že se to nějak vyřeší. Že to jsou jenom takové úlety.  Někdy byly i hezké chvíle, byl veselý, vtipkoval, mou nedokonalost sice vidět nepřestával, ale předhazoval mi ji s dobráckým humorem a odpouštěl mi ji. Ze svých výšin na mne shlížel s posměchem, někdy vlídným, někdy zlým, vždycky to bylo jen pohrdání, ale když bylo schovívavé, byla jsem pro tu chvíli šťastná. Nechtěla jsem přejít na nepřátelství k němu, pořád ještě jsem věřila, že ho mám ráda, pořád jsem si mylela, že je naše manželství skoro šťastné, nebo aspoň podobné jiným. Snažila jsem se poslechnout ho, vyjít mu vstříc, nedat podnět k výčitkám - ale to nešlo. Odrážela jsem jeho invektivy s humorem, ale při tom jsem nemohla  nevidět, že od něj neslyším jediné láskyplné slovo, jen uštěpačnosti, shazování, ponižování. Posměch někdy zlý a někdy vlídný, ale vždycky jen posměch. Zcela se v tomto postoji zabydlel a netušil, že by snad nebyl správný. Všecko co ode mne pocházelo bylo špatně. Co jsem udělala to byl nesmysl, co jsem řekla to byla blbost. Někdy vymýšlel docela absurdní obvinění - třeba když jsem před koupáním svlékala děti a ony dováděly, nahaté mi utíkaly, já jsem je chytala a mazlila jsem se s nima. Obvinil mě, že nejsem normální a sexuálně je zneužívám. Neuměla jsem se bránit, věděla jsem, že je to nesmysl - ale nevěděla jsem, jak to říct, nakonec jsem mu přiznala, že má pravdu. Aby byl klid. Jindy jsem se pokoušela o mírně náboženskou výchovu. To bylo taky špatně. "Co jim to vykládáš, dyť je zblbneš!" Jeho největším argumentem bylo to, že se kosmonauti na měsíci zaručeně nemodlili. Tenkrát jsem triumfovala, když vyšel článek v Naší rodině o tom, jak jeden z nich vzal do ruky rodinný kříž, který mu přibalola do zavazadla jeho dcera, a s druhým věřícím kosmonautem se pomodlili.  
Zjistila jsem, že je Petr levák a pořídila jsem si o tom brožůru. Za našeho mládí bylo leváctví zakázané a tvrdě přeškolované. Myslela jsem, že budu muset Petra taky přeškolovat - ale vida, v knížce psali něco docela jiného a na ty, kdo by mysleli že leváctví je zlozvyk či zločin, dštili oheň a síru. Uváděli mnoho příkladů ze života, kterak přeškolování dětem ublížilo. Takže jsem uvěřila. Budiž si levoruký. Ovšem Mirek zuřil. "Jak ho to vychováváš... odjakživa se leváci přeškolovali..." "...ale bylo to špatně!" "Oni asi lidi dřív věděli proč to dělají." "Ale tak si přečti tady tu knížku!" "Prosimtě neblbni, pitomý brožůry píšou doktoři, aby si namastili kapsu, jsou to jen hovadiny, normální lidi to nečtou..." Byly dny, kdy výčitky  neprobíhaly s humorem, kdy zuřil pro každý nesmysl, kdy mi nafackoval pro cosi, co na mně vůbec nezáviselo a o čem jsem třeba ani nevěděla. Někdy se poškleboval celkem dobromyslně, z výšin své dokonalosti mi milostivě odpouštěl mou donebevolající nedokonalost, pobaveně se chechtal když mi něco upadlo na zem, když jsem zakopla nebo když jsem se o něco praštila, byla jsem sice tvor hodný jen posměchu, ale bral mě na milost. Někdy jen jízlivý posměch, někdy ironické shazování, jindy zlomyslný vítězoslavný chechtot. Ovšem když přišla jeho špatná nálada, bylo vskutku zle. Tehdy se posmíval krutě a s nenávistí, došlo na jaderné zbraně, zesměšňoval moje rodiče, kdeco mi zakázal, zuřil nad mými knihami, které jsem musela mít složené na dně skříně, které pokládal za nesmyslné harampádí, a posměšně na mne pokřikoval  "jdi si číst", když mě chtěl ponížit, sprostě mi nadával, křičel oplzlosti, a v neposlední řadě docházelo k násilí. V televizi jsem směla sledovat jen pořady, které mi schválil, a ty které by mě kazily a ponoukaly k nepravostem, třeba na téma manželských krizí, kdy se manželka vzepřela násilí, ty mi tvrdě zakazoval. Někdy ho popadl  amok a nevěděl v té chvíli, co dělá. Co mu přišlo pod ruku, s tím třísknul o zem, rozbíjel moje parádní nádobí, jednou po mně hodil lahví s pivem, ta se roztřískla o kovové futro dveří, střepy a cákance piva byly po celém pokoji. Jednou praštil o zem s košíkem, ve kterém poplakával malinký Petr, což Mirka  rušilo v odpoledním spaní, pětitýdenní miminko vylétlo do výšky, jak s tím košem praštil, a spustilo nářek... Snad si ani svoje výčiny nepamatoval - já nevím. Bála jsem se mu je připomínat.
Nenáviděl knihy - byl to pro něj symbol jeho ponížení. Místo aby se snažil je číst a tím se zařadil mezi ty lepší lidi, kterým záviděl, mezi které se toužil vetřít, na které žárlil, pokoušel se knihy likvidovat. V novém bytě mi sice zařídil knihovnu, pak ale prohlásil, že knihy do bytu nepatří a že je odnese do komory. Začal je vztekle házet z polic na zem a při tom láteřit, že takové nesmysly k ničemu nejsou, že mne jen kazí, a vyvolávají bůhvíjaké nekalé nápady, a místo abych dělala pořádné věci že si čtu. Děti sem přišly z dětského pokoje, podívat se co se děje. Na zemi ležela hromada knih a Mirek vyhazoval z knihovny další. Nějak jsem to nevydržela a zařvala jsem na něj "Primitive nevzdělanej, nech ty knihy na pokoji!"  Konečně jsem mohla mít knížky v knihovně - a on mi je teď chce dát do komory! Rozkatil se a zachvátil ho amok. Začal po mně knihy vztekle házet, jedna v tvrdé plastové vazbě mi rozsekla kůži na noze, jiná mě praštila do hlavy. Pak po mnně skočil a nafackoval mi, až mi něco udělal s čelistí. Nejhorší bylo, že to viděly děti a začaly zoufale křičet. Nechal nás být, šel do ložnice, prásknul za sebou dveřma a už se neukázal. Strašně mě bolela ta pohmožděná čelist, z nohy mi tekla krev. Sbírala jsem knížky, brečela jsem, musela jsem uklidnit děti, a nevěděla jsem, nemám-li jít s tou čelistí k doktorovi. Ale co bych tam řekla? Že mi to udělal manžel? to přeci nemůžu. K doktorovi jsem nešla a týden jsem nemohla skoro mluvit ani jíst. Knihy jsem zas narovnala do knihovny, pak už se o nich u nás nemluvilo. Mirek se jen nasupeně mračil, mlčel. Bála jsem se mu potom jeho výčiny připomínat, aby se zase nerozzuřil. 

Když se měl vrátit domů z práce, trnula jsem hrůzou, s jakou přijde. Velice pečlivě jsem poschovávala rozečtené knihy a otevřené dopisy - to byly dvě věci, které nesnášel. Byt byl uklizen, nádobí umyto, jen dva hrníčky jsem měla připraveny v dřezu - abych je myla, až přijde. Když mě totiž zastihl u dřezu, většinou  zůstal klidný. Ale stejně se mi vždycky udělalo na zvracení, když jsem slyšela zarachotit jeho klíče v zámku. Co bude? Seřve mě? Bude mluvit? Nebude? Přišel, padnul do křesla a zlobně vyjel: "Já jsem utahanej." Čímž naznačoval, že on se dře a já jsem doma. "Udělej mi kafe," poručil a já jsem honem kmitala a obsluhovala. Rozhlížel se: "Co to tu máš za bordel?" Před chvílí tu děti cosi vytahaly či rozsypaly, tomu se nedalo zabránit. "Neumíš udržet základní pořádek, podívej se jak to tu vypadá!" Podle mne to doma vypadalo normálně, úklidu jsem věnovala celé dopoledne, denně jsem luxovala, denně stírala podlahy. Hračky byly srovnané, nikde se nic nevhodného nepovalovalo. Denně jsem jsem prala, děti byly pořád v čistém oblečení. Denně jsem taky dělala teplé večeře, a když měl přijít Mirek domů, úzkostlivě jsem dbala na to, aby nikde nebyla nějaká nepřístojnost, která by ho mohla rozčílit. Ale stačila jen někde pohozená jediná hračka, jediný hadřík, trošku v maličký nepořádek, a už byl oheň na střeše. "Máš tu všude mokro," řekl jindy na uvítanou a pro celý večer se naštval. Nesla jsem chvíli před tím pověsit mokré prádlo, stalo se že nakapalo na podlahu."To nemůžeš za celej den zamýst?" Náhodou se mi stalo, že jsem při vaření vysypala trochu mouky a už ji nestačila uklidit.  "Co máš k večeři? Dávej na stůl!" Znechuceně dloubal do plátku masa:  "Co to je?" "Dušené hovězí," špitla jsem a bylo mi do breku. "Furt jen hovězí, hovězí - to nemůžeš udělat někdy vepřový?" "To bylo včera," špitala jsem sevřeným hrdlem. "Nojo, ty aby sis nenašla dycky ňákou vodpověď! Ty tvoje večeře, ty teda stojej za hovno." Dojedl, odvalil se do křesla, pustil televizi. Na mně bylo  dát děti spát, uklidit kuchyň, umýt nádobí. Kdyby aspoň po té večeři uklidil se stolu, když jsem ukládala děti. Umýt je, dát je do postýlek, přečíst pohádku. Už jsem taky sotva únavou pletla nohama, ale ještě jsem potom musela makat, mýt nádobí, zamést podlahu -  za jeho zlobných řečí, že to dělám špatně, ne dost rychle a že ho to ruší při televizi. Ale nechat to vše na druhý den mi nedovolil, kuchyň musela být v pořádku, než šel spát. Když bylo uklizeno a děti spaly, šla jsem ještě pracovat, po nocích jsem točila večerníčky pro bratislavskou televizi.Po počátečních nezdarech mi začala práce jít a začala jsem slušně vydělávat. To byl začátek konce. Mirek mě už jen trvale a nepokrytě nenáviděl. Protože jsem začala vydělávat víc než on.   

Občas mě potkalo to štěstí, že odjel na služební cestu, ÚBOK ho posílal na nábytkové veletrhy do západních metropolí. To blaho. Měla jsem pocit, že teprve můžu žít, že ze mne spadla jakási tísnící obruč, že mě nic neškrtí a že se můžu nadechnout. Že můžu jet s kočárkem po ulici a vnímat pohodu chvíle. Vrátím se domů z procházky, a on tam nebude, bude tam klid. Jakoby ze mne spadl nějaký krunýř, který mě dusil  - najednou jakobych mohla volně chodit, málem lítat. Kdyby tak se nevrátil, kdyby tak už kdesi navěky zůstal. Nechtěla jsem, aby se mu něco stalo - jen jsem toužila po tom nikdy už ho nevidět. Slýchala jsem, jak některé manželky vyčítají svým mužům, že si jezdí na hory a po výletech s kamarády - a je nechávají doma samotné s dětmi. Nechápala jsem, že jim to vadí - pro mne to byl svátek, když Mirek zmizel. Ať si jezdí po Evropě, ať si vidí všechny pamětihodnosti světa - jen když není doma. Ostatně většinou žádné pamětihodnosti neviděl. Nevěděl, co ve kterém městě hledat, jazyky neznal, vlastně ho cestování nebavilo. Naříkal nad nepohodlím, zlobil se na ty všelijaké hotely, že to žádná radost není, ty služební cesty. Navštívil jen veletrh a kam jít jinam, to nevěděl.Pro zaměstnavatele měl potom napsat cestovní zprávu. To bylo nad jeho síly - psával mu ji vždycky náš táta. Táta uměl popsat cizí město, i když ho neznal, a podat zprávu o veletrhu, který neviděl. Radost z Mirkovy nepřítomnosti mi kalilo jenom vědomí, že se vrátí. Jezdil každý rok na západ a vozil odtud nevídané zboží. No dobře, nezlobila jsem se, když něco přivezl, aspoň známí zírali. Co tam vlastně dělal a jak to, že jezdil pokaždé on, ač nebyl tvůrčí pracovník, a architekti se naopak museli střídat, o tom jsem nepřemýšlela. Občas někdo utrousil podivnou narážku - ale nic mi nedocházelo. Jeho kolegyně Eva Jiřičná byla snacha Milu Holubové. Když jsem se o tom před Milu zmínila, nechtěla se jaksi bavit a podivně se zatvářila. Se svojí kariérou a problémy kolem ní se mi Mirek nesvěřoval, jen oklikou jsme slýchala jakési pochybnosti o jeho vzestupu, od něj nikdy nic konkrétního. Jen občas chvástavé řeči, jak je dobrý, jak ho všichni uznávají a jak brzy bude přeřazen k tvůrčím pracovníkům. Proč ne, šikovný byl - akorát že neměl ani maturitu, natož vysokou. A v ÚBOKu na to hleděli přísně. Věřil, že ten fakt nějak obejde. Horší bylo, že si coby budoucí tvůrčí pracovník vydupal i tvůrčí volno. Znamenalo to, že každý měsíc mohl pár dnů zůstat doma a cosi vytvořit, co potom měl předkládat. Samozřejmě že netvořil, ležel celý den v posteli, protivný a navztekaný, předem naštvaný na to, že mne to jeho válení jistě bude štvát. Uražený, že o něj dost nepečuju, že dělám všechno blbě, že naschvál peru aby ho to rušilo, a že je ubožák, potrefený nemožnou husou. Jakoby nestačily víkendy - musel otravovat i ve všední dny. Potom přecijen musel udělat nějakou práci, aby měl co předložit, doháněl to po nocích, opět naštvaný a vzteklý. Zato veliké blaho nastalo, když někdy odešel s lupénkou do nemocnice. To býval pryč z domova i několik týdnů. Lidé mě litovali, mysleli že se mi stýská - a já jsem si netroufla jim vysvětlit, jak jsem bez něj šťastná. A jaké je to pro mne zklamání, když ho na jeho úsilovné žádosti propustili z nemocnice dřív.  

Nevím, jakými cestami se Mirek dostal do ÚBOKu a nevím, jak poctivé byly prostředky, kterými bojoval za své přeřazení. Ani nevím, zda jeho neustálé obavy před vyzrazením jakýchkoli faktů, týkajících se jeho osoby, byly oprávněné nebo to byla čirá paranoia. Tvrdil, že ho kdosi udával a udává, že kohosi zajímá, kde bere peníze na cesty do ciziny a na auto, že dostává anonymní dopisy a měl panickou hrůzu z toho, abych nevyzradila jakoukoliv bezvýznamnost. Myslím, že to byla spíš paranoia - ale je pravda, že jednou jsme měli asi v bytě štěnici. Po nějakou dobu se ozýval ze zdi, přiléhající k sousednímu domu, záhadný pískot, který měnil výšku podle toho, jak jsme se pohybovali po místnosti.  

Když jsem jednou byla s dětma na dovolené a Mirek za námi nepřijel, ačkoliv to slíbil, kromě strachu, do kterého jsem se snaživě nutila, byla kdesi vespod naděje, že už nikdy nepřijede, že se mu možná něco stalo. Děsila jsem se té naděje a umlčovala jsem ji, sužovala jsem se výčitkama, co si to přeju. Šla jsem z pošty telefonovat rodičům, jestli o něm nevědí a táta ten večer obtelefonoval všechny pražské nemocnice - usilovně jsem se bála, a kdesi úplně dole jsem doufala a nechtěla si to uvědomit, že už konečně snad zmizí z mého života. Nezmizel, přijel druhý den, a na můj dotaz, kde byl, jen štěknul, že se nemusím starat. 

Z počátku jsem přesvědčovala samu sebe, že je všecko v pořádku, že vlstně žiju šťastně. Že sice Mirek občas zuří, že mi dělá peklo - ale peníze vydělává, o leccos se  stará, a občas má dobrou náladu a moji špatnost milostivě s ironií přechází. Já taky nejsem bez chyby. A tajně jsem doufala, že se to všecko jednou zlepší, vyřeší, spraví. Třeba to pochopí a týrat mě přestane. Spřádala jsem sny o tom, že se něco stane, že mě cosi vysvobodí. Nevím, co se mělo stát, snad se tu měl zjevit kouzelný bratříček, který přicházíval za mého dětství a v mých snech rázným činem učinil přítrž všem nepravostem. Nebyla jsem schopná jakkoli svou situaci řešit, cokoliv udělat. Jen jsem  všecky průšvihy úzkostlivě tajila před světem, což nebylo těžké. Před lidmi na mne býval Mirek hodný, hrál roli láskyplného starostlivého manžela, trochu usouženého tím, jak roztomile neschopnou má ženušku, a tehdy jsem byla šťastná a užívala jsem si této náhražky normálního manželství s touhou, aby se tak pozorně a mile choval i když jsme byli spolu sami. Někdy na mě byl dokonce pyšný, chlubil se že o mně psali ve francouzských novinách, nebo že jsem skvěle uvařila. Mezi čtyřma očima mi nepochválil nikdy nic, ale před lidma mě najednou uznával. O přátelské vztahy nestál a lidmi v podstatě pohrdal, ale uměl předstírat sympatie k nim, stejně jako uměl předstírat, že žijeme v harmonickém manželství. Jeho výšin jsem samozřejmě nedosahovala, ale někdy jsem se k nim blížila, a on jakožto nadčlověk mi moji nedostatečnost láskyplně odpouštěl. Naivní lidi mu to baštili.
Chtěl mě mít zcela pod palcem, nestrpěl žádné kamarádění, nesnášel příbuzné svoje ani moje. Se svými se nestýkal, jejich rodina se s nimi rozešla už dávno. "Příbuzní, to jsou ti nejhorší," říkalo se u nich.  S příbuznými z mojí strany se stýkat nehodlal stejně tak, ale když jsem se s nimi vídala já, trpěl mi to. S despektem a s pohrdáním shlížel na mé společenské styky a přátelské vztahy, tvrdil že to jsou dětinské nesmysly, ale nezakázal mi je. A doma hlavně nesnášel nějaké svátky, kdy se čekalo, že bude hodný, zejména pak vánoce. Za celá léta našeho soužití jsem zažila jen jediné vánoce, kdy se mnou mluvil a byl dokonce vlídný. Ani svátky a narozeniny nesnášel. Dětem jsem je musela slavit vždycky tajně. Pozvat někoho jsem nemohla, ale aspoň jsem jim připravila dárky a dort a vyfotila jsem si je, když nebyl doma.
Cítil se být nadčlověkem, kýmsi zázračným a nedostižným. Ženu chápal jako nižšího tvora, určeného k tomu, aby mu sloužil. Jako správný chovatel se staral, aby měl tento nižší tvor vyhovující kotec a dostával přiměřeně nažrat, ale aby k němu měl jiný vztah než majetnický, či snad si ho vážil, to bylo nemyslitelné. Jenže jak se měl vyrovnat s faktem, že on, jakožto nadčlověk, byl pouze vyučen, kdežto ten nižší tvor měl vejšku? Čas od času to vyřešil zlobou, násilím, útokem, agresí. Vztekem na všecku grámotu, na všechny študované, na nenáviděné doktory, na všechny ty "lepší" lidi. Současně ovšem k nim chtěl sám patřit, cpal se mezi ně, aby pak zase zjistil, že k nim vlastně nepatří. Řešil ty rozpory další agresí, další  zlobou, neujasněným vztekem, jehož příčinu neznal a ani po ní nepátral, ale měl ho za svatě oprávněný. Hromosvodem všech jeho zmatků, nejistot a zlostí jsem byla já. Na mně si vylil všechnu zlost na to, že on, svatý nadčlověk, není dost uctívaný, jelikož nevystudoval, nečte knihy, neumí se vyjadřovat, chybí mu rozhled a vzdělání, dělá pravopisné chyby a otevře-li ústa, plácne botu. Neví, že Indie a Indonézie jsou dva různé státy, neví kdo byl Karel Čapek, nerozumí abstraktním pojmům, má-li něco přečíst nahlas, koktá jakoby neznal písmenka, cizí slova čte foneticky. Svůj mindrák si odreagovává násilím, arogancí a temnou zlostí. Musí ponižovat, ovládat, diktovat, omezovat, tím ve svých očích vyroste. Nemá sebekontrolu, nemá brzdu. Neumí se na sebe podívat zvenku. 
Ale je mazaný, to mu nelze upřít. Dokáže se vetřít mezi studované, dokáže předstírat jakousi úroveň, občas dokonce zopakuje jakési moudro, které kdesi zaslechl. Jinak svým mlčením dává najevo, že je příliš moudrý a vzdělaný, než aby se vmísil do debaty - rozhodně neprozradí, že neví, co by řekl, protože debatě nerozumí. Občas plácne botu a lidé jsou natolik taktní, že mu nedají nic najevo. To mu dodá sebejistotu, že je patrně chytrý. 

Proč vlastně jsem to nevydařené soužití tajila? Snad jsem myslela, že vypadám-li navenek spokojeně, budu spokojená i v soukromí? Taky jsem se styděla, mnozí by si třeba mysleli, že jsem hloupá, když jsem se špatně vdala a neumím to vyřešit. Kromě toho by mi to mnozí nevěřili a zlobili by se na mne - takového má skvělého muže - a ještě ho pomlouvá! Rodiče to poznali brzy, táta mi nabízel, že se můžu vrátit domů, máma zas viděla v rozvodu těžký hřích. Každopádně jsem se domů vrátit nechtěla. Děsilo mne soužití s mámou. A nechtěla jsem být rozvedená, chtěla jsem být šťastně vdaná.

Někdy, zřídkakdy, byl hodný nejen před lidmi, ale i v soukromí. Ne že by si mě snad vážil a pokládal mě za sobě rovnou, ale odpustil mi pro tu chvíli mé poklesky, mou těžkou nedokonalost a mou existenci, a choval se vlídně, jen s přezíravým posměchem. Najednou jsem byla šťastná a naivně jsem si myslela, že konečně už bude všecko dobré.  Ale pak zase zčistajasna přišel "pád na držku". Mirkovi se cosi nelíbilo, cosi mu v jeho mozku náhle luplo a bylo zle. Zčistajasna se rozzuřil, začal řvát, sprostě nadávat, pro nic za nic mi nafackoval, s čímsi praštil, cosi roztřísknul... A potom přestal mluvit. Nejdřív to trvalo jen dny, potom týdny, nakonec měsíce. Nevěděla jsem proč. Zdálo se mi, že jsem se ničím neprovinila. Zeptat se nešlo, to ho rozzuřilo. To potom bylo nebezpečí, že dostane záchvat vzteku. Přišel z práce, hodil si domů aktovku, houknul na mne "kdy bude večeře" a šel si sednout dolů k matce. Někdy si tam odnesl i večeři. Tam většinou taky seděl a mlčel, ti dva si jaksi neměli o čem povídat. Seděli, mlčeli, možná že si občas notovali v tom, jak jsem nemožná, neumím vařit, čtu básně, přemýšlím o filozofických problémech a jsem obtížné budižkničemu. Ze svého hlediska měli pravdu - ale zas takové budižkničemu jsem nebyla, když jsem dělala při studiu ještě celou domácnost. Co jsem mohla dělat? Rodiče mi neporadí, nepomůžou, a ani bych nechtěla. Vrátit se domů a žít zase s mámou? Ani za nic. Neexistovala žádná instituce, na kterou by se mohla týraná manželka obrátit, tak jako je tomu dnes. Domácí násilí za socializmu neexistovalo, stejně jako mnohé jiné nesocialistické jevy, třeba šikana, týrání zvířat, týrání dětí. Snad jedině obrátit se na esenbáky - ale ty jsme všichni společně nenáviděli a ti žádné důvěry nepožívali. Ostatně by se mi vysmáli. Nezbývalo nic než mlčet a doufat, že snad se problém vyřeší sám, že se něco stane... Nezůstanu s ním, říkala jsem si časem, jen co to půjde, odejdu. Nedá se to vydržet. Jenže kam jít? Jak to udělat? Věděla jsem, že dojde-li na otevřené nepřátelství, bude Mirek nelítostný. Zatím je to pořád tak, že jsem jen zlobivé dítě, které on musí vychovávat, a fackuje-li mne, děje se to pro mé dobro. Kdyby stál proti mně, to už by mi šlo o život, to by byl tvrdý.  Tak jako uměl být tvrdý na všechny, kdo mu nějak stáli v cestě. Dobře jsem věděla, co dovede, jak uměl zatočit s těmi, kdo mu z té cesty neuhnuli. Zatím  všechny lumpárny, zlodějny, křivárny a podrazy dělal v rámci boje za svou rodinu, jen pro nás. Nechtěla jsem si ani představit, jak bych dopadla,  kdybych byla na místě těch, proti nimž "musel" bojovat. Věděla jsem, že stáří s ním prožívat nebudu, věděla jsem, že jednoho dne odejdu, ale nevěděla jsem jak a kdy. Jen co děti vyrostou, jen co se osamostatním, jen co budu vydělávat, jen co budu mít kam jít. Rozvodu jsem se časem  bát přestala, pak už jsem v něm spatřovala svou jedinou naději na vysvobození. Představovala jsem si, jak si zařídím svůj samostatný život, jak s dětmi  budem žít spokojeně, beze strachu a klidně, jak si zařídím byt po svém, jak si budu moct dělat věci podle sebe. Ale jak a kam odejít, to jsem nevěděla.   

Přestěhovali jsme se z Proseka do Ďáblic, Mirek vyměnil rodinný domek za byt v paneláku. Věnoval tomu velké úsilí. Já sama bych si s něčím takovým asi neporadila. Nějaký čas jsem doufala, že třeba tím se naše manželství spraví. Měli jsme dvě hezké děti, konečně jsme slušně bydleli, začala jsem pracovat, nic nám nechybělo.Toužila jsem po více dětech, alespoň po tom třetím, ale to Mirek velice rázně zamítnul. Měl to za jeden z mých dětinských nápadů. "Seš hloupá, snížilo by nám to životní úroveň," vysvětlil mi a víc už se nehodlal bavit. Mrzelo mne to celý život. Ale v paneláku jsem byla šťastná. Měli jsme kuchyňskou linku se zapuštěným dřezem - něco úžasného. Na podlaze PVC - stíralo se vlhkým hadrem, žádné mytí ani drhnutí. Dost místa, děti měly svůj pokoj. Lodžii a na ní truhlíky s květinama. Koupelnu s vanou. Teplá voda. Pokládala jsem to všecko za vrchol luxusu a pro ten čas jsem si libovala, že mám šikovného muže. Jen okna byla zastříkaná jakousi krupičkou, po celé ploše, nešlo to nijak umýt. Vzala jsem žiletku a centimetr po centimetru jsem to oškrábala, ze všech oken v celém bytě. Mirek jen seděl a koukal na mne. Zato pozval truhláře pana Drašnara, aby mu pomohl udělat vestavěné skříně. Prozatím jsme žili stále mezi hromadami prken, ale o těch prknech se říkalo, že jednou z nich budou skvělé vývojové skříňové příčky. Byla jsem šťastná, že jednou budem skvěle žít. Možná, že se naše manželství spraví, možná že s Mirkem zůstanu.
Když byly Petrovi tři roky, řekl mi Mirek, že musím do práce, že zdravého lenocha živit nebude, a přestal mi dávat peníze. Sháněla jsem místo, jak se dalo, ale nebylo to jednoduché. Výtvarníky tenkrát nikde nechtěli. "A kde mám brát na domácnost?" "Vybírej si z knížky," poradil mi. Až budeš vydělávat, tak to tam zas vrátíš." (Dostala jsem od rodičů vkladní knížku s dvaceti tisíci, aby mne vyplatili za to, že Spořilovský domek dostala Ivana. To byla tenkrát třetina jeho ceny.) Bála jsem se Mirkovi odporovat, a tak jsem z knížky pomalu vybírala a živila jsem z ní i jeho. Nedával mi ani korunu, ani přídavky na děti. (O ty přídavky pak můj advokát při rozvodu žaloval ÚBOK, ten sice nezaplatil nic, ale Mirek měl ostudu, a musel mi je potom dát, sráželi mu je z platu.) Brzy byla knížka vybraná. Pak jsem se rozvedla a na Spořilov nastěhovala taky, byla bych měla rodičům 20 tisíc vrátit. Ale kde je vzít? Zatím jsem měla jen ty přídavky na děti a spoustu dluhů.

Mirek mě pokládal za budižkničemu, zdravého lenocha, nedával mi peníze, už s ním zas nebylo k vydržení. Převládla u něj neustálá potřeba dokazovat mi moji špatnost. Už mezi námi nebyla jiná konverzace než jeho osočování, šikanování, zesměšňování, shazování, okřikování nebo napomínání - a moje neustálé omlouvání a vysvětlování, které skončilo tím, že jsem se rozbrečela, což vyprovokovalo jeho další vztek. Když se vracel a zarachotily jeho klíče v zámku, udělalo se mi na zvracení a honem jsem se postavila ke dřezu, kde jsem měla připraveny své dva hrníčky, které jsem myla. Když mě viděl u dřezu, trochu to otupilo ostří mé špatnosti a preventivní zlost ho přešla - ale jen na chvíli.   
Celý den jsem obvykle makala, nejdřív domácnost, a když bylo uklizeno, navařeno a nádobí umyto až na ty dva hrníčky, pustila jsem se do natáčení. Animovala jsem papírákové večerníčky pro bratislavskou televizi. Trošku mě štvalo, že chtějí, aby vypadaly jako kreslenofilmové. Předstírání v umění vychází vždycky blbě, nedá se jeden materiál nahradit jiným, udělat hrnek ze dřeva, nalakovat ho a tvářit se že je z porcelánu, to je paskvil. Papírák je levný, ale je těžkopádný, nemá možnosti kresleného filmu. Ta těžkopádnost se může využít k uměleckému účinu, ale pokoušíme-li se ji zamaskovat a dělat papírák tak, aby vypadal jako klasický kresleňák, potom vyleze neohrabaná zpotvořenina. Jinak se mi práce líbila a docela mi začínala dobře jít, ale na moje názory co do umění nebyl nikdo z bratislavské televize zvědavý, hlavně aby to odsejpalo, aby se hejbaly kšefty. Umělecké ať je to jen natolik, aby to prošlo komisí, a ani o fous víc. Mám podezření, že komise byla uplacená, protože občas pustila i to, co bylo tak tak na hraně. 
Na čas se zdálo, že budem s Mirkem žít v pohodě. Šéf televize mi nastěhoval kameru do bytu, Mirek mi zařídil z kuchyně pracovnu. Vymalovali jsme ji černě, dali jsme na okna závěsy z černého sametu. Na zdi byla přidělaná kamera a vedle ní dva reflektory. Pod kamerou dlouhý stůl se sklem, na tom stole jsem si vždycky naaranžovala pozadí, na něm papírkové figurky, přiklopila sklem a cvakla dvě okýnka. Zvedla jsem sklo, posunula panáky, zase cvakla dvě okýnka. Pomalu vznikal film. Všecko mohlo být dobré, jen kdyby bylo možno s Mirkem normálně žít. Podaří se to?
Začala jsem pilně pracovat, jednak ty večerníčky, a dali mi dělat i zajímavé kšefty - animované televizní znělky. Taky pro bratislavskou televizi. Jednu na jakési vysílání o fotbale, Ligové zrkadlo, ta se mi moc nepovedla. I když částečně byla docela vtipná, obecenstvo řádilo na stadionu, kdosi mával spolu s práporem i s jiným divákem, kdosi troubil na trubku a ta se vydouvala a lítaly z ní jabka, nějaký divák vyhazoval miminko v peřince, děly se všelijaké blbosti. Panáci byli konturovaní černou fixou a bíle vykolorovaní, působilo to zajímavě. Ale chlebodárcům se to nelíbilo: "Čo to tam lieta? Veď to my niechcom, aby diváki toto robili." Druhá znělka byla na pořad Šport pod lupou a ta byla hezká, graficky povedená. Jen černobílé symboly jednotlivých sportů se měnily jeden do druhého, propojovaly je vždycky dva kruhy, do kterých se rozjela lupa - jednou to byly talíře u lyžařských hůlek, pak kola závodního auta, jednou kruhy na houpání, jednou závodní kolo, jednou kruhy na vodě, pak terč a luk, nakonec se udělalo šest olympijských. Ta práce mě bavila a když se mi sem tam  leccos povedlo, cítila jsem se dobře a byla jsem hrdá, že vydělávám. Jenže jsem ale najednou začala vydělávat víc než Mirek. A bylo zle. Mirek to asi těžce nesl, přestože mi do té doby rád s výčitkama předhazoval, že mě musí živit. Neřekl nic, ale naštval se. Vztekal se víc než jindy, pro nic za nic, nic mu nešlo pod fousy, všecko bylo špatně. Nepromluvil normálně, už jen a jen štěkal a nadával. Potom se mnou přestal mluvit úplně. Nechápala jsem, proč, co jsem udělala, čím jsem se provinila, nedošlo mi, že ničím.  Dneska to chápu - prostě mu vadilo, že už nejsem puťka, podřízená jemu, že vydělávám, že mám zajímavou práci. Do té doby mi pořád vyčítal, že musí táhnout, zatímco já se válím doma, ale vlastně mu dělalo dobře, že má důvod k ponižování. Najednou mi to vyčítat nemohl a chybělo mu to. Určitě si to sám takhle neuvědomil. Prostě byl nasraný, vzteklý, plný zloby a sám nevěděl proč. Celou domácnost jsem dělala samozřejmě dál - nebylo myslitelné, že by s něčím pomohl. A k tomu jsem navíc pracovala, většinou po nocích, a slušně vydělávala. Cítil se jaksi odsunut ze vznešené pozice a neuměl to řešit jinak než vztekem, zlostí, nenávistnými výpady, a nakonec mlčením. Prostě přestal mluvit. Najednou jakobych neexistovala. Nevšímal si ani mne ani dětí. Ráno odešel z domova bez jediného slova, k večeru se vrátil, ani se na nás nepodíval, zavřel se v ložnici. Snědl tam cosi koupeného, na podlaze nechal ležet papír od vlašského salátu, lehl si a usnul. Ráno zas beze slova vypadnul. O víkendech ležel celý den. "Půjdeš obědvat?" ptala jsem se. Někdy vůbec neodpověděl, někdy jenom štěkl "Ne." Někdy vylezl, snědl oběd, nepromluvil na mne ani na děti, a šel si zas lehnout. Trvalo to tři měsíce. Po ty tři měsíce na mne ani na děti nepromluvil, jako bychom neexistovali.  Přišlo září, kdy šla Lucie do první třídy. Naši sousedi na patře měli stejně starého chlapečka, taky šel prvně do školy. Jeho tatínek si na ten den vzal dovolenou, aby si tu slávu užil. A já jsem vedla Lucinku sama, Mirek s námi nemluvil, jako bychom nebyly, vůbec se o nás nezajímal. Že jde Lucinka se školní taškou na zádech, v nových šatečkách, to mu bylo fuk, úplně ho to minulo. Byla jsem ze všeho nešťastná, nervózní, utrápená, bezradná, chvílema zoufalá. Lucinka navštěvovala první třídu se strachem a s úzkostí. Ráno jsem vodila Petříka do školky a Lucinku do školy, šla celá rozechvělá trémou. Cestou jsme se musely zastavit, aby se podívala do tašky, jestli si nezapomněla penál, po chvíli se znova dívat, jestli má v tom penále tužku. Jednou se jí stalo, že ztratila "Živou abecedu", byla celá zoufalá. Druhý den šla do školy s velikým strachem. Musela jsem jí slíbit, že to řeknu paní učitelce já. Když Petřík odcházel po cestičce ke školce a my pokračovaly dál, dívala se za ním nešťastně a  závistivě: "Ten se má, ten nemá eště starosti!" Bylo to tak, že si její Živou abecedu omylem vzala její sousedka a druhý den ji přinesla, ale Lucinka kvůli tomu  málem celou noc nespala. Byla by potřebovala klidné domácí prostředí, trpělivou matku, rodinnou pohodu. Neuměla jsem být klidná, byla jsem sama plná úzkosti, s nervama v koncích, přenášela jsem úzkost na ni. Seděly jsme spolu nad učením, snažila se číst, nešlo jí to, z nervozity ohrnovala rohy listů v knížce. "Nech už toho," rozčilovala jsem se. "Seď už konečně klidně! Jestli toho nenecháš, dostaneš!" Místo abych měla pro ni pochopení, vylévala jsem si na ní zlost. Náš domov byl teď spíš peklem. Mirek stále nemluvil. Ubíjelo mě to. Byla jsem z toho  zoufalá a na pokraji zhroucení. Táhla jsem dál celou domácnost, všechnu péči o děti, a k tomu jsem dělala náročnou práci. Možná bych to zvládla, kdybych měla v Mirkovi oporu, ale pod knutou té nenávisti jsem se začala hroutit.  Občas se mi stalo, že jsem se někde rozbrečela, tu v samoobsluze, tu na ulici. Pak jsem si jednou dodala odvahy a poprosila jsem Mirka, jestli by se ke mně nemohl chovat aspoň jako k cizímu člověku, když už ne jako k blízkému. Jenom normálně slušně, když už ne nějak láskyplně. Jenom na mne občas promluvit. Řekl mi, že už mě má plné zuby a že se mnou končí. "Ale proč?" ptala jsem se zoufale."Jak mám takhle žít? Co mám dělat?" chtěla jsem vědět. "Žij si jak chceš, mně na tobě nezáleží, můžeš si dělat co chceš. Já s tebou končím." Nevysvětlil mi proč. Jen prostě se mnou jednou pro vždy skoncoval. Mluvit se mnou nezačal, jen pak časem  zuřil, že se na všecko vysere a že má všeho plné zuby. Chodila nás navštěvovat moje máma a vnesla s sebou další nervozitu. S Mirkem se nikdy nesetkala, odcházela dřív než se vrátil, ale vycítila mou úzkost a začala všecko řešit po svém.  Vyčítala mi co se dalo, jak se špatně starám o děti, jaké je u nás napětí, že nechodíme do kostela, že jsou děti neklidné a ustrašené, vždycky mi kvůli něčemu vynadala. "Zas tu byla tvoje matka, co?" láteřil Mirek, najednou se mnou mluvil. "Já ti zakazuju, aby sem chodila!" Nakonec jsem mámu poprosila, aby k nám teď nějaký čas nechodila. Přišla hned druhý den, celá nazlobená. "Můžu snad dál!" "No když už jsi tady, tak pojď," řekla jsem. "To je teda přivítání, to ti pěkně děkuju!" A hned se do mne pustila. Že žijeme hrozně, že je z nás zoufalá, že děti to psychicky ničí. Nic jsem jí nevysvětlovala, jen jsem si nechala vynadat a byla jsem ráda, když zas odešla. Z nějaké blbé hrdosti jsem nechtěla přiznat, že měla pravdu, když mě od Mirka kdysi zrazovala. Jen jsem si po jejím odchodu sedla do křesla a vzpamatovávala jsem se. Mívala jsem pocit, že se dusím, pak zas že nevidím, že nemůžu nic dělat, že nevím co dál. Třásla jsem se, po těle mi naskákaly rudé fleky. Nevěděla jsem si rady, jen jsem měla pocit, že dlouho už to nevydržím. Nemohla jsem pracovat, jen jsem se třásla a brečela. Pak zas Mirek mluvit začal, ale to mlčení mu tentokrát trvalo rekordně dlouho. Nějakou dobu byl doma klid, jakž takž jsem zvládala domácnost i práci. Pak se stalo, že mi zas kvůli něčemu  namlátil. Šla jsem  kvůli něčemu k obvodní lékařce a ta si všimla, že mám jakési modřiny. Zeptala se, co se mi stalo a já jsem se rozbrečela. "Někdo vám ublížil?" "Ne, ne, nikdo," zapírala jsem zoufale - a brečela jsem. Paní doktorka mi jaksi nevěřila, cosi se jí nezdálo a zeptala se, jestli bych nechtěla jít na psychiatrii. Netroufla jsem si říct, že ne - ostatně možná mi tam pomohou. Svolila jsem. Šla jsem tam plná hrůzy, výčitek, zahanbení a strachu. To jsem to dopracovala, takhle jsem dopadla. Seděla jsem v čekárně u psychiatra a byla jsem zoufalá, kam jsem se to dostala. Myslela jsem, že čekárna bude plná bláznů, kteří se budou válet po zemi a okusovat nohy od židlí. Ale seděli tam docela úctyhodní, klidní a slušní lidé, a když je volali do ordinace, říkali "paní profesorko" nebo "pane inženýre". Když přišla řada na mne, klepala jsem se strachy a asi na mně bylo zoufalství dost vidět. Ani se moc nezajímali, co mne k nim přivedlo. Usoudili, že potřebuju radikální léčbu a rozhodli, že pojedu do léčebny v Lobči. Hned zatelefonovali na "předlobečskou skupinu", že posílají akutní pacientku. 
Tak jsem se rozjela na Horní Palatu, kde se měla skupina konat.
Horní Palata je hezká vilka na Smíchově, v končinách mně známých. Při přijímání se mnou laskavá úřednice sepisovala anamnézu, vyptávala se na rodiče, na současné problémy. "Máte nějakého přítele - nějaký mimomanželský vztah?"  "Nemám, ale kdyby mi někdo řekl dobrý slovo, takl bych za ním letěla," řekla jsem a rozbrečela jsem se. "Plačte, tady můžete," říkala mi soucitně. Pak mě poslala do místnosti, kde se psychoterapie měla konat. Sešli se pacienti, usadili se na židlích rozestavěných do kruhu. Sedí nás tu asi patnáct lidí, máme si říkat si křestními jmény, a vysvětlit, co nás sem přivedlo, ostatní se potom mají k jeho problému vyjádřit. Jsou tu samí neurotici nebo lidé se zašmodrchaným životem, který nedokážou rozuzlit. Mladí kluci i ženy středního věku, jeden starší fousatý výtvarník, někdo působí klidně a někdo je uzlíček nervů. Je tu dívka, která se bojí vstoupit do dopravního prostředku, je tu puberťák který se bojí vraha. Je tu osamělá matka dospělých dětí, která si našla přítele o dvacet let mladšího,ve věku jejích dětí. Mají se rádi, a ona si neví rady, jak se se svou situací vyrovnat. Je tu šťastně vdaná paní, které jakoby nic nechybělo, ale uvízla v podivném vztahu s manželovým kamarádem,  neumí ten vztah rozuzlit, a svět se jí zhroutil. Mnoho a mnoho problémů, nicotných, závažných, složitých i zanedbatelných. Když jsem vyprávěla já, všichni byli zděšeni. Když se potom měli k mým problémům vyjádřit, řekli, že nejdřív mysleli, že mají těžkosti, ale teď že se jim zdá, že jsou tu zbytečně. Přesto mi nikdo otevřeně neradil: rozveďte se. Spíš byli všichni zajedno, že si týrání nesmím nechat líbit. Co děláte, když vás manžel mlátí? Brečím. Vidíte - to nesmíte. To ho dráždí. Vy mu musíte ukázat, že tohle si nesmí dovolit. Říkala jsem, že už je pozdě na převýchovu, že chci od manžela odejít jen co to půjde, že už s ním dál žít nechci. Ale oni namítali, že děti potřebují otce a já že jim ho nesmím brát, že se musím naučit s jejich otcem žít. A to že mě právě v Lobči naučí. Ale já nemůžu odjet, namítala jsem. Léčba tam měla trvat několik týdnů, možná měsíců  - cožpak můžu tomu bláznovi nechat děti? Ten blázen tady nejsem já - ten blázen, který by potřeboval léčení, je on, hájila jsem se. Ale to si jen myslíte, říkali mi někteří. Jiní zas mě chápali. Jistěže není normální, ale vy se s ním musíte naučit zacházet. Ale já nechci s někým zacházet - já bych chtěla žít s někým, kdo je normální a hodný, s kým se zacházet nemusí. Chtěla bych žít v klidném manželství, bez strachu z toho, co bude. Já už se svým manželem zůstat nechci, s ním nikdy normální soužití  možné nebude. Kdybych se jela léčit, měl by proti mě další pádný argument: "Teď je vidět, jaký jsi blázen, teď se pravda jaksepatří vyjevila!" Terapeut, který skupinu řídil, se mnou jednal dosti pohrdavě a příkře, snad že mi nevěřil a myslel, že si vymýšlím jakési báchorky o násilí, snad že ho štvalo, že neberu v potaz jeho rady. Těch posezení ve skupině mnoho nebylo, přesto mi  velice pomohla. Konečně jsem se mohla někde vypovídat, konečně mě sem tam kdosi chápal, a dokonce litoval.           
"Hlavně se nesmíte dát," radili mi spolupacienti. Jedna pacientka vyprávěla, kterak si jistý muž začal vážit své ženy až tehdy, když se vzepřela šikaně a praštila s hrnkem kafe o zem. Jiná líčila příběh své týrané neteře, po které matka hodila nůž. Lékař, který holčičce ošetřoval ránu, ji nabádal: "Kdykoliv po tobě něco hodí, musíš to vzít a hodit to po ní zpátky!" Takhle se musíte chovat: až vás začne mlátit, oplaťte mu to! 
Ale já nechci nikomu nic oplácet. Já chci žít s mužem, který mě nemlátí. Vím, že dobrotou a uhýbáním se násilí čelit nedá - to v agresorovi vyvolá pocit, že je v právu. To jsem dělala doposud a nevedlo to nikam. Ale zlem se zlo nevymýtí. A s bláznem se žít nedá. Já ten blázen nejsem, já jsem jen zdecimovaná jím.  
Já už s Mirkem zůstat nechci. Usmyslela jsem si, že si najdu někoho jiného, ať říká kdo chce co chce. A taky jsem to při první příležitosti udělala. 

Nějak se to moje léčení časem doneslo mámě. "Slyšela jsem, že se léčíš na psychiatrii! To ti není hanba? Kdyby ses radši pomodlila!" Když jsem vysvětlovala, že tam nejsou psychiatři ale psychologové, odbyla mě s tím, že psychologie je pavěda a lidem že stačí desatero. 

Předlobečská skupina mi velmi zvedla sebevědomí a dokud mě nevykázali, ráda jsem ji navštěvovala. Stále se řešily problémy neurotiků, tu nicotné, tu závažné, ale všechny natolik pro ně zlé, že jim znemožňovaly normálně žít. Velice mi ty rozhovory pomáhaly, i to, že jsem konečně mohla ventilovat svůj letitý problém, i to, že jsem se mohla zamyslet nad starostmi jiných lidí.  Někteří pacienti tu byli po několikáté, jiní už odjeli do Lobče. Já jsem odjet nechtěla. Terapeut ale nechtěl nic slyšet o tom, že mám malé děti, a řekl mi, že buď odjedu nebo ať už sem nechodím.  Tak jsem se naštvala a už jsem tam nešla. Pokládala jsem se za vyléčenou. Cítila jsem se téměř dobře, rozhodla jsem se skoncovat s prací doma a jít někam mezi lidi. Stouplo mi sebevědomí a domnívala jsem se, že si svoje problémy vyřeším. Nesmím se dát. Osamostatním se, najdu si přítele, rozvedu se.

Můj šéf Milan si zase kameru odvezl do svého studia, a já jsem začala dojíždět tam. Rozlehlý atelier byl vybudován na půdě činžáku v Italské ulici. Kolem ústředního prostoru, kde se odehrávaly různé schůze, porady kolem scénářů a promítání denních prací, byl labyrint prostorů a prostůrků, kamrlíků, koutků, minipokojíčků a zákampí, kde se odehrávaly nejrůznější činnosti od pilné práce až po klábosení a popíjení. Mezi trámy bylo trubkové lešení a na něm po různu zavěšeny černé závěsy, oddělující prostory, nad trikovými stoly kamery a reflektory. Množství filmařského náčiní, změť kabelů.  Bylo mi tady líp, už jsem nebyla celý den sama. Přes den se tu mnoho nedělo, byla tu jen sekretářka Jitka a pár animátorů u svých trikových stolů. Seděla jsem u jednoho z nich a pracovala jsem na večerníčcích pro Bratislavskou televizi. Sem tam přišel někdo od fochu, jinak tu byl klid. Až teprve odpoledne a hlavně večer se začaly trousit návštěvy a bylo tu živo. Scházeli se tu různí umělci, výtvarníci, studenti filmové fakulty i herci a známé osobnosti, všichni kdo si potřebovali bokem přivydělat většinou na černo, na cizí jméno a bez daní. Za nimi se sem táhli snobové, co se chtěli trochu vecpat do filmařské společnosti, všelijaké pochybné existence. Všichni sebejistí, předem úspěšní, věhlasní a slavní, už téměř světoznámí, prachatí, honosící se vilou s bazénem, ledabyle hovořící o nových autech a velkých kšeftech. Svět televizních kamer, slávy, kde se naše jméno skví na titulcích, tvůrčí atmosféra, dřina probděných nocí, kdy se vylupuje film pod rukama a zdá se, že bude dobrý - ale také svět intrik, pomluv, klacků pod nohy, zloby a závisti. Snad jen ti studenti z Famu jsou normální a dosud nezkažení. Chtěla jsem se s nima kamarádsky pobavit, cítila jsem se být ještě studentkou - ale oni se ke mně chovali uctivě a vyvedli mě z omylu. Elegantní krasavice  přinesla ukázat fotky dítěte. Krásné, lesklé, technicky dokonalé snímky krásného lesklého dítěte u luxusní vily mezi luxusními hračkami v luxusním oblečení. "Pěkný bejby," říkají netečně. Víc než bejby je zajímala vila a bazén. Bylo vidět, že ani matku samotnou její bejby nijak zvlášť nezajímá. Elegantní rukou s pěstěnými nehty uložila fotky do kabelky. Některé návštěvy sem přišly pracovat, udělat si fotky, nafotit cosi pro reklamu, někdo chtěl na pár hodin půjčit trikový stůl i s animátorem. Režisér s animátory si promítali denní práce, v temné komoře asistent zakládal filmy do kazet, střihač pracoval u stříhacího stolu, pouštěl film sem tam, propojoval obraz se zvukem. Nějaký animátor ještě cosi dotáčel, přišel skladatel aby nám přehrál hudbu. Před krbem seděli náhodní hosté u parádního stolu, na trochu kýčovitých křesílkách z hrubě otesaných polen, obložených kožešinami, pouštěli si magnetofon a popíjeli. Potom se režisér dohadoval s  výtvarníkem kolem scénáře, přizvali mě k tomu abych se taky vyjádřila, což mi lichotilo. Všude se něco dělo, v kuchyňce sekretářka Jitka a chystala večeři, občas ji někdo poslal pro flašku vína. Všude se buď pracovalo nebo klábosilo. Do toho všeho co chvíli zvonil telefon, muselo se cosi řešit, sjednávaly se schůzky. Prostor byt nabit tvůrčí atmosférou, všichni se chovali suverénně jak umělci, lidé od filmu, velmi zaměstnaní a velmi důležití, ať už vskutku něco uměli nebo jen tak chtěli vypadat. Dělalo mi dobře, že k nim patřím, je to přecijen něco, být od filmu. Sem tam byli někteří suveréni trochu legrační, sem tam se tu vyskytnul i známý umělec, někdy nafoukaný, někdy i skromný, vždycky ale dodávající tomuto shromáždění lesku. Známí kumštýři sice tímto trochu podezřelým atelierem pohrdali, jelikož z uměleckých ambicí se tu občas dosti ochotně slevilo, ale i oni občas konali úlitbu prachům. Peníze se tu vydělávaly snadněji než jinde, a k nim navíc ještě "držhubné". Daně bylo možno různými machinacemi obcházet, šéf Milan to dobře vymyslel a zařídil, a jelikož byl příbuzným vysoce postaveného papaláše (což tajil), měl možnost ledasjaký zákon obejít, leckde mít protekci a leccos přechytračit. Znamenalo to sice být stále jaksi jednou nohou ne snad v kriminále, ale v průšvihu, ale tím, že do systému byli zapojeni všichni, (o to se šéf postaral), nemohl nikdo nic udat, aby se sám neshodil. Nepálilo mě to, udělala jsem svou práci, dostala jsem dobře zaplaceno, o víc jsem se nestarala. Večer jsem se tu mnoho nezdržovala, to jen výjmečně, když byly děti na Smíchově. Jinak jsem brzy odpoledne skončila  a jela do školky pro Petra. Lucinka chodila ze školy sama. 
Nevím, jestli to bylo dětem prospěšné, lepší by asi pro ně bylo, kdybych byla doma. Ve školce jsem zazvonila, zavolala do mikrofonu že Petr Janouš jde domů, a on za chvíli přiběhl, celý šťastný, že mě vidí. "Maminko, stýskalo se ti po mně tak jako mně po tobě?" A celou cestu ze školky mi sděloval: "Ty moje maminko milovaná, já tě mám tak rád..."  Jednou jsem taky volala, že Petr Janouš jde domů, a když přiběhl, jiná maminka, která tam čekala se mnou, když ho uviděla, řekla obdivně: "Tak to je ten Petr Janouš? Naše Lenka o nikom jiném nemluví!" Před časem mi Petr vyprávěl, že Lenka pořád brečí, a když jsem se ptala, proč brečí, vysvětlil, že ji děti bijou. "A proč ji bijou?" "Protože pořád brečí!" "Notak to se musíš Lenky zastat," nabádala  jsem ho. Pak už jsme se o Lence nebavili, až dnes mi její maminka řekla, jak byl Petr hodný, jak se Lenky zastal a nedovolil dětem, aby ji bily, a jak ho Lenka za to uznává a doma vykládá jen o něm.

Mirek se mnou zas začal mluvit, ale nepřestával mě týtrat. Posmíval se, vyčítal mi nedostatečně zvládnutou domácnost, vymýšlel neustále nové způsoby, jak mě šikanovat. Tu celý večer nepromluvil, tu občas pro nic za nic udělal kravál. Zoufale jsem se snažila nezadat mu příčinu, ale stačila úplná maličkost a už hulákal. V dokonale uklizené kuchyni se vysypalo maličko cukru, děti někde nechaly kostku stavebnice. "Co to tu máš za bordel? To nedokážeš normálně uklidit?" Snažila jsem se před jeho příchodem mít všecko v dokonalém pořádku, hlavně pouklízet knihy a dopisy a mít ve dřezu přichystané své dva hrníčky - klepala jsem se hrůzou, ale zdálo se mi, že snad není nikde nic, co by ho dráždilo - ale dost často se stejně něco našlo. 
Pozvolna jsem se rozhodla, že už se na trápení vykašlu. Že od Mirka odejdu, to mi už bylo jasné dlouho - jen jsem pořád nevěděla, kdy a jak. Myslela jsem, že až budou děti větší. Možná dřív.  Našla jsem si "přítele" a myslela jsem, že teď už budu šťastná. Nebylo to chytré řešení, dneska to vím - měla jsem se rozvést hned, a ne takto polovičatě  a hloupě žít na dvě strany. Mirek se všecko brzy dozvěděl, jeden z kolegů v televizi mu to  prásknul. Vzdor tomu, že ještě nedávno tvrdil, že už se mnou skoncoval a že si můžu dělat co chci, najednou mu na manželství strašně záleželo. Ani ne tak na mně, jako spíš ta tom, že mu někdo sáhnul na jeho majetek. Šílel a zuřil, vyslýchal mě celé hodiny, tenkrát mi šlo vskutku o život, jednou v noci jsem šla zatelefonovat svým rodičům, aby mě přijeli zachránit, táta vzal taxíka a přijel pro nás, odvezl mne i děti na Smíchov. Ale s mámou se nedalo vydržet, pak jsem se zas vrátila. Podala jsem žádost o rozvod. Mirek zuřil, vyhrožoval, běsnil, asi se začal bát o majetek. V noci mě budil a strkal mi k podpisu jakýsi papír, kde stálo, že se zříkám majetku, občas hulákal a vykřikoval hrozby o vyvraždění rodiny.  Pak zas mě prosil, ať od něj neodcházím, že mě má moc rád.  Ale já už jsem nemínila v tom manželství pokračovat. 6.února 1975 nás rozvedli, a já jsem prchla s dětma konečně pryč. Mirek si vyzpomněl, že chce děti do své péče - ale to mu neprošlo. hrozil mi, že mě zabije, budu-li požadovat něco ze společného majetku. Nestála jsem o nic a nechala jsem mu úplně všechno. U rozvodu jsem řekla, že nic nechci, a oni jen pokrčili rameny.

V tátově domku na Spořilově se uvolnilo přízemí, tak jsem se tam s dětma odstěhovala. Bylo to vlastně obrovské štěstí, že jsem měli kam odejít. Neměli jsme tu ale nic, přijela jsem sem jen s jedním kufrem a děti si přivezly svoje medvídky. Koupila jsem tři molitanové matrace a tři spací pytle. Mirek mi dovolil odvézt si knihy, tak mi je jeden kolega z práce přivezl, a pak ještě pár kousků dětského oblečení a dva obrazy - Lhotáka a Holého. Pak mi Mirek telefonoval, ať si odvezu zbytek -  ještě jsem tam měla nějaké oblečení a děti tam měly hračky - jinak že prý to všecko vyhází. Nestihla jsem to, a tak asi hrozbu splnil. Když jsem konečně měla čas tam přijet, už dal vyměnit zámek.Na Spořilově jsme měli jsme jen nějaké oblečení, které jsem stihla pobrat, Lucie svou školní tašku, hromadu knih a ty dva medvědy. Uprostřed pokoje jsem  na zemi postavila z knih jakousi krychli, na ni jsem položila kreslicí prkno, a měli jsme stůl. K němu jsem koupila tři rybářské židličky. O kus dál ležel na zemi jednoplotýnkový elektrický vařič, na něm ešus. Tři plastové talíře a tři hrnky. Oblečení v kufrech. To bylo všecko, tak jsme začínali. Sokolovi mi darovali dvě skříně, rodiče mi dali náklaďákem přivézt gauč. Dostala jsem podporu od Svazu výtvarníků - koupila jsem dětem válendy, deky a povlečení. Děti tu začaly chodit do školy a do školky. Petra ve školce vzít museli, ale ne v té nejbližší. Lucie se chudák dostala do třídy k učitelce Najmanové, od které každý prchal, proto bylo u ní volno, a ta baba ji začala ke všem našim těžkostem zle týrat.  Neměla jsem peníze, jen přídavky na děti a nevyplacený honorář za film, který ale byl psaný na Mirka - to abych nepřekročila hranici výdělku, při kterém byla nižší daň. Byl to ovšem podvod, ale v bratislavské televizi se to jimi hemžilo a polovina všech peněz tu byla založená na podvodu. Nejdřív to Mirkovi nevadilo, podvodem získané peníze si kdysi liboval - teďka hulákal, že všecko udá. Hlavně mi nechtěl podepsat plnou moc, abych mohla svůj honorář dostat. Zoufale jsem ty peníze potřebovala, a Mirek se mi chechtal do očí. Podařilo se mi zfalšovat jeho podpis, ale když jsem tu plnou moc předkládala, ruce se mi strachy klepaly. "No vy se nějak nemůžete těch peněz dočkat," smál se pokladník. Na soud o majetek jsem se vykašlala, možná že bych byla dáblický byt vysoudila, byt se při rozvodu tenkrát vždycky dával matce s dětma. Ale neměla jsem sílu se do těch bojů pouštět, a vlastně jsem ani nic nechtěla. I za auto a zařízení bych byla mohla dostat něco.  Na koupi auta padla Lucinčina vkladní knížka, kterou dostala od mých rodičů, a vlastně všechen majetek byl pořizován za manželství a byla bych měla nárok na polovinu. Ale já jsem byla neschopná se bránit, neschopná jakkoliv se o sebe v tomto směru postarat, majetek mi vlastně byl fuk. Neměla jsem sílu o něj bojovat, byla jsem zdecimovaná, a vlastně mi na něm nezáleželo. Nechala jsem Mirkovi úplně všechno. jen jsem chtěla, aby mi slíbil, že jednou nechá jedno z dětí u sebe bydlet. Slíbil to - pak ten slib samozřejmě zapřel, ale přesto u něj Petr po svatbě nějaký čas bydlel.. 

Na Spořilově nám nastal konečně klidný život. Měli jsme sice s dětma občas hluboko do kapsy,  Lucii terorizovala zlá učitelka, taky mě občas sužovaly máminy návštěvy, ale konečně jsem si mohla žít po svém, bez věčného strachu z Mirka. Peněz jsme mnoho neměli, občas jsem byla jak cikánka živa jen z přídavků na děti. V bratislavské televizi nastaly jakési problémy, za půl roku práce mi nezaplatili. Sháněla jsem různé kšefty, ale byly vesměs problematické, výdělky to byly nárazové a nespolehlivé. 
Ale postupně jsem se postavila na nohy, našla jsem si trvalé zaměstnání, léčila jsem se na psychiatrii, začínala jsem žít.
Později jsem navázala  vztah s Jirkou Puttou, byl to jeden z Vaškových kamarádů. Vlastně jsem o něj příliš nestála, ale říkala jsem si, že je to slušný člověk a že bych byla hloupá, kdybych ho nechtěla. Vskutku byl slušný, ale také jaksi málo mužný, spíš třtina, visel na mně, místo aby mi byl oporou, vyžadoval oporu sám, tak trochu se nechal živit a opečovávat, a co zejména  vadilo, to byl jeho synek Lukáš, problematické až nesnesitelné dítě, které Jirka nekriticky zbožňoval. Časem mi začalo vadit, že nemám špetku soukromí, ani vlastní postel, že je u nás "pečený vařený", že si sem nanosil své věci a množil zakrámovanost mé domácnosti. Byl tu i problém s alkoholem - když se jen trochu napil, začal nad sebou brečet a nevzbuzoval žádnou úctu. Co bylo platné, že byl jinak slušný. Děti ho měly docela rády a on na ně byl hodný, ač se zajisté nevyrovnaly jeho Lukášovi, a momenty, kdy se k nim Lukáš nechoval hezky, velkoryse přehlížel. Jednoho dne jsem mu spakovala jeho věci do kufru (svého) a řekla mu, aby se odstěhoval zase zpátky k sestře Taťánce. Brečel nad sebou - že ví, proč ho ženský nechtěj:  protože není svině! - to mě urazilo. Když jsem zas bydlela sama, dlouho jsem si libovala, jaké to je blaho, mít své soukromí a svůj klid. 

Vašek měl spoustu přátel, na Spořilově se žilo společensky. To nebylo jako s Mirkem, který lidi nesnášel a přátele mi zakazoval. Tady byl pořád někdo na návštěvě, lidé z  kruhů disidentských i nedisidentských, výtvarníci, filozofové, lidé nejrůznějších profesí, vždycky na výši a zajímaví. Honza Pasálek se vyznačoval tím, že přicházel na návštěvu o půlnoci, Jirka Putta si k Sokolovům chodil vyprat na automatické pračce, občas tu někdo přespával,  Vašek nabídl svůj byt k bytovým seminářům, pan Rezek u nás dělal přednášky o umění. Vašek se stýkal se spoustou lidí. Občas jsme chodili na návštěvy k nim, jindy zas na soukromé výstavy, které pořádali neoficiální umělci. Kdosi půjčil byt, výtvarník zde rozmístil svou tvorbu, a po celý den sem tu pak trousili různí návštěvníci,  přicházeli jejich známí a známí těch známých a většinou se pak domluvili, že už se přes někoho dalšího trochu znají. Lidé poseděli, popili víno, popovídali si. Léta normalizace už nebyla tak drsná jako padesátá léta. Oficiální umění sice bylo obrazem bídy, žádané knihy nesměly vycházet, noviny směly psát jen o něčem, ale už nebylo o zavření malovat si doma po svém, scházet se, pořádat bytový seminář.  Komunisti už nebyli tak nebezpeční, mnoho věcí se sice stále nesmělo, ale už nehrozil trest smrti. Občas jsem se věnovala opisování samizdatů - to byly jakési tajné noviny. Někdo přinesl mezi lidi které dobře znal, nejčastěji do zaměstnání, článek - o čemkoli, o filozofickém problému, o dění v Americe, o tom jak kohosi zatkli, vyslýchali a odvezli autem do lesa, jak dítě nějakého chartisty šikanuje učitel, o všemožném dění - bývaly to tak jedna až dvě stránky psané strojem. Kdo měl doma stroj, vzal si článek k sobě a do druhého dne ho rozmnožil. Takže jsem co chvíli přepisovala nejrůznější zprávy o událostech, pojednání, úvahy a eseje, udělala jsem tolik průklepů kolik se jich vešlo - víc než sedm se mi nepodařilo - a druhý den jsem je rozdala známým. A zase ten, kdo měl doma stroj, rozmnožoval dál. Tímhle způsobem se šířily zprávy poněkud se lišící od těch oficiálních z Rudého Práva. Text Charty 77 byl rozšířen během několika dnů. Průklepový papír i kopíráky jsem samozřejmě ukradla v práci. 

Byla to tenkrát léta tuhého temna, zvaného "normalizace". Je pravda, že už se nepopravovalo jak za Gottwalda, ale jinak vládlo bezpráví, tupost, cenzura a beznaděj. Spoustu umělců bylo umlčených, mnozí herci nesměli hrát, spisovatelé vydávat knížky, oficiální umění bylo ubohé. Televize vysílala dva programy, oba tupé, jalové a bezobsažné. Jak dlouho to bude trvat? Zdálo se, že navždy. Komunisti byli sebejistí, neotřesitelní, zabetonovaní, nikde žádná jiskřička naděje.

Naši sousedé Dražilovi, přesvědčení komunisti, nám  krmili Trolla - paní Dražilová mu nosila plné pixly masa ze školní jídelny, co ho děti nedojedly. "Voni si to u nás žehlej", říkávala jsem žertem, "abysme je nepověsili na lucernu, až se to obrátí." Ale nikdy jsem ani v nejbujnějších snech nevěřila tomu, že by se to někdy mohlo obrátit. Že nebude ten režim trvat věčně, to jsme tušili, ale kdy a jak padne, to jsem raději nechtěla domýšlet. Snad za sto let, toho my se nedožijem, a bude to průšvih, válka, krveprolití, snad je lepší, že zatím k pádu nedošlo.
Sedávali jsme večer u Sokolů v kuchyni, Vašek uvařil konvici čaje, pustil Ameriku. Poslechli jsme si zprávy, trošku se potěšili, ale že by svítalo na lepší časy, to v Americe nenaznačovali. Povídali jsme si o tom, co jsem ten den zažili, Vašek měl hodně známých, vyprávěl o nich, chodil třeba navštěvovat spolužáka Milana Knižáka, praštěného kumštýře, kterého tenkrát nikdo neznal, a nosil od něj neméně praštěné ukázky jeho undergroundového umění. Zábavné, zajímavé, zakázané -a na nic, zdálo se. Někdy chodili Vaškovi známí k nám, sedávali jsme u Sokolů v kuchyni a vedli řeči o umění a o politice. Občas jsme si četli všelijaké samizdaty, které se mezi lidmi šířily opisováním, i já jsem jich dost rozmnožila. Někdy se disidenti velmi lišili ve svých názorech, z legrace jsem říkávala, že až padne bolševizmus a chartisti se dostanou k moci - ti si panečku vjedou do vlasů! Ale nevěřila jsem ani v těch nejbujnějších snech tomu, že by jednou komunismus mohl padnout. Nikde ani jiskřička naděje, jen temno. A pak se náhle celý ten kolos sesypal jak domeček z karet, sametově, jakoby nic.

1981

Barunka měla mít křtiny, máma rozhodla, že se budou konat v Záběhlicích. Objevila tam románský kostelík, na velmi poetickém místě, u rybníka Hameráku. Za kmotry jsme šli Jordán a já. Scházeli jsme se všichnbi postupně před kostelem, Jordán se dostavil zcela opilý, ale držel se. Objevila se tam s ním i jeho záhadná přítelkyně Sipke, snad Francouzska, každopádně čwsky nerozuměla. Jordán bez okolků popadl Barunku jako neživou pannu a nejistým krokem si rázoval k oltáři. Barunka se polekala, rozeřvala se a řev jí vydržel po celý zbytek dne. "Zkus jí podržet ty," zašeptal mi v kostele Evžen, ale Barunka už nevnímala nic, jen hrůzu, a neutišila se ani u Míly. Po křtinách jsme šli pěšky do Púchovské, tam bylo ve větším z pokojů připravené pohoštění, Míla se zamkla s Barunkou v tichu menšího pokoje a pokoušela se ji nakojit, ale Barunku už neuklidnilo nic, pít nechtěla, zahájila protestní hladovku.
Ve větším pokoji zatím hosté usedali k slavnostní tabuli. Máma si s úctou a péčí hleděla Jordána - kmotra, nedávno osiřelého a nyní tak trochu bezprizorného. Řeč přišla i na alkohol a Jordán svým monotónním nosovým hlasem pomalu pronášel: "Já už teďka asi měsíc..." "nepiješ, viď!" skočila mu máma pochvalně do řeči - "...chlastám," dokončil větu Jordán, aniž by změnil tón bručivě nevzrušivého projevu.  

1983

Večer jsem chodívala k Sokolům. Vašek uvařil konvici čaje, pustil Ameriku, popovídali jsme si. Bývala jsem trochu nabroušená na Ivanu, která mi vlastně nijak neškodila a proti mně se nestavěla, ale vadilo mi, jak ji Vašek uctívá a mně kritizuje, že jsem se rozvedla. Vnímala jsem to jako nespravedlnost a oplácela jsem ji chudákovi Ivaně. Ale jinak jsme mívali pohodu.   

Když jsem prodělávala strastiplné martýrium s propasírováním Lucie na střední školu, čelila jsem  posměškúm. Že prý je to jenom moje chorobná ctižádost a moje potřeba blejsknout se před lidma - abych mohla říkat, že "mám dceru na Grafické" - moje soukromé ambice a moje snaha vypadat. Že cpu nebohé dítě do něčeho, do čeho se mu nechce, že ho týrám učením a nedopřeju mu volnost. Je to nesmysl - Lucie se na Grafickou školu dostat toužila, a také na to měla, jen bylo nutno zajistit, aby vskutku udělala dobře zkoušky. Kreslení nebyl problém, ale zkoušky se  kromě kreslení dělaly i z matematiky a z češtiny,  proto jsem trvala na tom, aby se Lucie učila. Platila jsem drahé doučování (musím říct, že Mirek mi na to  přidal), a jednou jsem udělala jakýsi kravál kvůli tomu, že teď nemůže jezdit s oddílem po výletech, že se musí učit ke zkouškám. Ivana mi pak přišla vynadat, a co bylo horší, Vašek se k ní přidal a svým rozvážným tónem mi začal domlouvat, že to asi opravdu bude trošku moje ctižádost, abych si to uvědomila. Mluvil mírně a laskavě, a nebylo v mých silách se hájit. To poslední, o co mi šlo, byla nějaká moje touha se blejsknout a vypadat, vždycky se mi protivila snaha chlubit se s dětma, k tomu svoje děti určitě nemám, aby mě zdobily a reprezentovaly. Ale byla jsem bezmocná se svojí snahou mu to vysvětlit, a Vašek byl nedobytný.  

1983
V lednu  měla křtiny Natálka, v moderním kostele v Košířích. Za kmotru šla Míly sestra Eva. Rodinné posezení bylo u Nešporů v ulici Ke Klikovce, a cestou domů jsem zas měla výstup s mámou. Pořád ta samá písnička, "jsem z tebe zoufalá, seš hrozná, vedeš hříšnej život, nechodíš do kostela, víš jakou by mi to udělalo radost, nežiješ duchovně, nedáváš dětem dobrej příklad..." a potom, při loučení, zas ta její touha po citově vypjatých smiřovacích scénách, "notak se na mě usměj, dej mi pusinku..." - já jsem ty emocemi nabité a nervy drásající scény nenáviděla, já jsem toužila po vztazích klidných, neproblematických. Třeba bych i šla do kostela, ale s pocitem, že sama chci. Byla bych si s ní ráda popovídala, bez strachu, že  ve vzduchu visí výčitky a bědování. "Notak mi dej pusinku." Políbila jsem ji na tvář se zarputilým výrazem a s tváří kamennou a rozloučily jsme se. 

Pamatuju si ten dobře. Byl pátek, 4.března, konec týdne. Přišla jsem z práce domů dřív, uklízela jsem, přišla na návštěvu máma. Vlídně a radostně se na mne usmála : "Jé - Dorlinko - ty jsi doma?" Byla veselá a laskavá, ale já už jsem se nechtěla nechat počáteční vlídností zmást, už jsem nechtěla zapřádat rozhovor, který by zákonitě skončil bědováním nad mou špatností.
Pak jsme spolu přecijen slovo prohodily, krom jiného o tom, že zemřel herec Jiří Voskovec. "Pamatuješ se, jak jsi tenkrát byla do něj zamilovaná?" ptala se máma. Jak bych se nepamatovala. Bylo mi asi třináct nebo čtrnáct a převelice se mi líbily všechny filmy i všechny písničky V+W, ty písničky se mi ostatně líbí dodnes. Prožívala jsem to to dětinské vzplanutí velmi silně a jednou večer mě máma přistihla v slzách, tenkrát jsem se jí svěřila, že se mi ten Voskovec strašně líbí, čekala jsem že mi vyhubuje, ale ona jen  řekla "To je dobře, on je sympatickej." Toho dne po mnoha letech jsem už ale nechtěla s mámou vzpomínat a vést přátelské hovory. "Nepamatuju se," řekla jsem. Oblékla jsem si brnění a nehodlala jsem odhalovat svoje nitro - zase by z toho povstala jen drásavá scéna. Všecky naše hovory takto vyústily - do vyčítání, láteření a mého následného breku, později už jen zaťatého mlčení. Ve svém věku už jsem měla jejího věčného bědování dost. "Už jsem na to stará, abys mě vychovávala," řekla jsem jí jednou a ona ovšem spustila lamento, že mi to musí říct, že je to její povinnost, že se nemůže dívat na to jak se řítím do záhuby... Oblíkla jsem si svoje brnění, zůstávala jsem už jen zdvořile chladná a její pokusy o vychovávání nebo dokonce sblížení jsem odrážela zjevnou neochotou zapříst jakýkoli dialog. Začala si stěžovat na Mílu. Štvalo mě to, vždyť je to tak milá a hodná bytost. Cožpak na ní nevidí nic dobrého? To musí vyhmátnout jen její chyby? V případě Míly to je vskutku těžké, chyby skoro nemá, málokdo je tak dobrosrdečný, nekonfliktní, laskavý a přívětivý jako ona. Přesto na ní máma vady našla, zlobilo ji třeba, že se maluje. Všechny maminky v parku, kam Míla chodí s dětma,  jsou tak sympatické - to slovo "sympatické" důrazně opakovala - a žádná není namalovaná! No a co, oponovaly jsme jí společně s Lucií, co je na tom zlého, když chce být upravená? Ale máma stála na svém - malovat se pokládala za nevhodné, téměř nemravné, a Mílu tudíž za hroznou. Už zas jsem měla po krk toho moralizování, těch věčných a nesmyslných výpadů. Cožpak nemůže být klid? To musí věčně jen vyvolávat hádky? Cožpak nedokáže přijmout jiný názor? To musí pořád jen bojovně prosazovat názory svoje?  
Když potom odcházela domů, s námahou se shýbala, aby si zapnula zipy na botách. Byla bych k ní velmi ráda přiskočila a boty jí pomohla zapnout - ale místo toho jsem nad ní jen vztekle stála a sledovala ji, jak se svýma botama zápasí. Představila jsem si, že mi  bude dojatě děkovat a neměla jsem chuť tomu vášnivému přívalu citů čelit. Nechala jsem ji, ať se s tím zipem potýká sama. Odcházela od nás, trochu smutná a trochu zklamaná, ale křesťansky odpouštějící a křesťansky odhodlaná nést svůj kříž, tak jako odcházela už mnohokrát předtím.  Šla ještě do kostela, byl první pátek v měsíci. 
Pozdě večer pak volal náš táta, co je s tou mámou - kde zůstala, není-li ještě u nás. Není. Kde by mohla být? Šli jsme ji s Vaškem hledat. Už bylo  dost pozdě a navíc tma, pouliční osvětlení ten večer nefungovalo. Svítili jsme baterkou, pod kostelem na Hlavní v jejím světle zazářil výstražný trojúhelník, položený na silnici. O kus dál stálo odstavené auto a v něm kdosi seděl, i ve tmě bylo znát, že je zdrcený a zoufalý. Vyzařovalo z toho auta úplně hmatatelné zoufalství, ten člověk asi někoho zabil, říkám si, a mozek se mi vší mocí bránil domýšlet cokoli dál a připustit si nějakou souvislost. Obcházeli jsme s Vaškem Spořilov, zvonili u lidí, se kterými se máma znala a které občas navštěvovala. "Ne, není tu, dneska u nás nebyla." Nakonec jsme zazvonili u Dražilů. Pan dražil, esenbák, zvedl telefon a zavolal k nim na služebnu. Nějakou paní prý u kostela porazilo auto, odvezla ji sanitka.

Táta zůstal sám - a pozvolna stárnul a odcházel. Tatam náhle byla jeho výška - najednou byl sehnutý a zdál se drobný a křehký. Hubený byl po celý život, teď ale ještě o něco víc. 
Býval to vysoký štíhlý pán, vážený pan doktor, oblíbený mezi kolegy i mezi pacienty. Vždycky na výši, vždycky odborník na svém místě. Vždycky vlídný, mírný, laskavý a chápající, každému trpělivě naslouchající a vždy ochotný říct kromě odborné rady i dobré slovo.  Ale teď byla náhle jeho vážnost i autorita pryč - byl to jen starý pán, a na staré pány shlížejí mladí už jen shovívavě. Nevím, jak to táta nesl, nepřiznal žádnou hořkost. Vlídnost mu zůstala, zůstal mu i nadhled, nezatrpknul, přijímal svůj odchod do výslužby smířeně. Na štěstí ani rozum ho neopustil, do poslední chvíle mu sloužil dokonale. Stále ho zajímaly knížky, pořídil si dokonce starší televizi - když teď nebude moct chodit do města, aby se necítil vyřazený a osamělý. Sedával u kuchyňského stolu a psal svoje paměti, občas se probíral svou milovanou sbírkou pohlednic. Když jsme přišli do Púchovské, vítal nás svým milým hlasem, plným radosti že se scházíme. Ve čtvrtek jsme k němu chodili na večeře, já s dětma a Sokolovi. Vařil svoji slavnou "dědečkovu polívku", svým trochu neumělým způsobem prostřel v pokoji, po večeři jsme si povídali a někdy četli, občas nám taky předčítal něco ze svých pamětí. Později jsem se k tátovi nastěhovala, děti zůstaly bydlet samy v domku v Jihovýchodní, nezdálo se, že by jim to vadilo.Obsadila jsem mámin pokoj a vedla jsem tátovi domácnost. To už nezvládal mnohé úkony, a s vděčností mi říkal, že beze mne už by byl nemožný.  Byla to jedna z nejhezčích epizod v mém životě. S tátou bylo nádherné soužití, byl stále mírný a laskavý, nikdy se nenaštval, nikdy nic nevyčítal, za všecku péči byl přiměřeně vděčný. Neděkoval ani se zlostí, jak to umějí někteří staří lidé, které štve jejich nesoběstačnost, ani s přehnanou hysterickou vděčností, jak to někdy dělávají jiní staří lidé. Tátova domácnost příliš práce nedala, zbyl mi čas i na malování. 

Občas se táta vydal do města, zajel si tramvají na Václavské, prohlídl si knihkupectví a antikvariáty, zašel si do dietky na oběd. Těšilo ho to, i když mne tolik ne - měla jsem o něj tajně starost. Dívala jsem se za ním z balkónu když odcházel, a obdivovala jsem jeho svižnou chůzi i stále tak hezky vzpřímenou postavu, ale současně jsem nemohla nevidět jeho křehkost. Jen aby se mu tam ve městě něco nestalo. Jednou se vrátil předčasně, nebylo mu dobře, a o svých vycházkách později řekl: "Kdepak, s tím je konec." A současně si našel útěchu v konstatování, že být doma není tak špatné, když má člověk co dělat."Teta Jetty neopustila byt několik let - a nevadilo jí to!"  Pustil se do třídění a prohlížení sbírky pohlednic, psal paměti, četl. Chodila jsem půjčovat knihy do knihovny - škoda, že bylo v té době tak složité sehnat pěknou knížku. V poledne jsem udělala něco k obědu, snažila jsem se o silné masité polívky, o něco dobrého, výživného - ale táta měl stále menší chuť k jídlu. Večer jsme si dali skleničku vína, to vypil s chutí,  a dívali jsme se na televizi. Poslední věc, kterou viděl, byl seriál "Cirkus Humberto". Ještě potom vzpomínal, jak pracoval v důchodové komisi pro artisty.  

Ráno, když procházel kolem dveří kuchyně, kde jsem seděla a pila kafe, mě vždycky vesele zdravil: "Dobré jitérko!" a nebo jenom "Jitéřičko!"

Dělali jsme si snídani, chtěla jsem tátovi posloužit, ale on napodoboval děti, toužící po samostatnosti, říkal "já sám-já sám", a snažil se udělat vše, nač jeho ubývající síly stačily. Dal si do šálku lžičku rozpustné kávy, postavil na vařič konvici - a byl celý schvácený, sotva dýchal, musel si sednout. "Já ti to udělám," říkala jsem, a táta byl nešťastný, že toho zvládne tak málo. 
Snad mohla být moje péče lepší, snad jsem mohla mít větší schopnost vcítit se do něj, možná jsem se měla víc snažit vymyslet něco dobrého k jídlu - když neměl na nic chuť. Ale nemám pocit, že bych byla netrpělivá, málo ohleduplná, nelaskavá. A pokud přecijen nebyla moje péče na té úrovni, jakou by byl zasloužil - on dobře věděl, že ho mám ráda a že všecko je míněno v dobrém. Tady mi Pán Bůh dopřál to největší štěstí - být s tátou při jeho odchodu ze života, za to děkuji Bohu i osudu. 

Uměl přijímat pomoc klidně, bez patetického děkování se slzami v očích. Přijal ji  s laskavým úsměvem a opravdovou, tichou vděčností. "Já bych byl bez tebe nemožnej," konstatoval. "Vždyť já jsem s tebou ráda," ujišťovala jsem ho, a věděla jsem, že on to ví. Vlastně jsme si nemuseli nic říkat.  Stačilo jenom, abychom se na sebe usmáli. 

Věděl, že už tu dlouho nebude. Měl rozedmu plic, každá nepatrná činnost ho vyčerpala, sedl si a lapal po dechu. "To už je otázka několika měsíců", říkal, a mluvil o své smrti klidně a odevzdaně. Nebál se jí. Snad by si byl se mnou o ní rád pohovořil - jenže skoro neslyšel, a o tak křehkém tématu se nedá křičet. Jednou mi řekl, že by si přál být pochován v Podolí. "Dobře," řekla jsem na to. Bylo mi trapné vybalit ty otřepané a hloupé věty, kterými mladí odbývají staré: "Dej pokoj, ty máš zas nápady..." a kterými zahrají do autu téma, o kterém se jim nechce mluvit. 
Věděl, že umře, a věděla jsem to i já. Sledovala jsem jeho kolmou vrásku vedle úst - jak je denně hlubší, a srdce mě bolelo. 

Dokázal o svojí smrti mluvit s humorem - to když Petr a Manča dělali maturitu. Strachoval se: "Teďka nesmím umřít, to bych to těm dětem pokazil, oni teď potřebujou klid." A nebo žertoval o tom, že by nejradši umřel těsně po braní důchodu, aby ten stát trochu převezl.

Kdyby mi dneska někdo nabídl," řekl jednou, krátce před smrtí, "jestli bych chtěl prožít život znova, řekl bych mu, že ne. Už ne, už toho bylo dost." Usmál se smířeně a unaveně. Náhle na něm bylo vidět, že už o vezdejší svět nemá zájem, že už je kdesi jinde.   

"To jsou dva ostny," říkal o mámině a Ivanině smrti.Myslím, že ty ostny velmi přispěly k tomu, že ho život přestával těšit. Nechtěl mě zarmucovat, nechtěl mi kazit radost a tak předstíral, že je na světě alespoň trochu rád. "Ještě že mám tebe," řekl mi po Ivanině pohřbu, a občas mi s uznáním říkal, že beze mne už by byl nemožný. Evžen byl s rodinou v Jemenu, asi se mu po něm a jeho rodině stýskalo. "To už jsou veliké holčičky," říkal si, když prohlížel fotky Barunky a Natálky, které z Jemenu poslali. "Škoda, že už je nikdy neuvidím." "Proč bys je neuviděl, vždyť se mají v květnu vrátit!" "V květnu? No to bych tu ještě mohl být... Ale snad je lepší, když mě budou mít v paměti takového, jaký jsem byl, když odjížděli!"  (Vskutku už je neuviděl.) 

Díval se na svoje vyhublé ruce a konstatoval, jak ty svaly atrofují. Jakoby sledoval nějaký vědecký pokus, který se ho netýká. 

"To stačí!" byla poslední slova Immanuela Kanta, a myslel tím patrně svých osmdesát let.

"Poprvé jsem skutečně zažil mudrce, jenž se povznesl nad sebe samého a ani bolest ani smrt už nepociťoval jako osobní prožitek, nýbrž jako nadosobní předmět přemýšlení, pozorování. Jeho umírání bylo stejně velkolepým morálním činem jako jeho život." (Stefan Zweig o Sigmundu Freudovi) 

Máma se ke svojí smrti stavěla taky statečně, s pocity věřících, s vědomím příchodu do ráje, ale i s emocema trochu egoistickýma. "Jen pčkejte, až tu nebudu, to budete teprve koukat, až na vás nebude nikdo dřít!" Ke konci života měla problémy se svojí jednou ledvinou, vypadalo to všelijak. Bude to na špitál, na operaci? Ukázalo se, že nemoc tak zlá není, aspoň zatím. "Tak se to ještě konat nebude," oznamovala s humorem, a myslela tím pohřeb. Měla dobrou náladu, že je choroba zažehnaná. Ale konalo se velmi brzy - jenže z jiného důvodu.

1964
Mirkova máti, Marie Janoušová-Víchová, se narodila 4:ledna 1897 ve Třtěnicích u Jičína, provdala se za Bohumila Janouše, truhláře, z Kondrace u Vlašimi. Od rodičů dostala pole, a rodiče to vnímali jako to nejlepší a nejcennější, co mohou darovat. Velmi je proto mrzelo, když Marie pole prodala a za peníze si s mužem postavili v Praze domek. Ten pak zas ona vnímala jako to nejlepší a nejcennější, co může odkázat potomkům. Byl to malý řadový činžáček v ulici Na Vyhlídce na tehdy neznámém pražském předměstí Prosek. Bývala to chudá periferie, bydleli tu vesměs dělníci z Kolbenky, jejich ženy pracovaly v místní "knoflíkárně", tísnili se s rodinami v bytech o kuchyni a pokoji. 
Ani v domku, do kterého jsem se později nastěhovala, se nebydlelo líp. Čtyři jednopokojové byty, dva v přízemí, dva v patře. Vedle půdy ještě dva jednotlivé byty - pokojík s předsíňkou, jeden z nich obýval Mirek, a do něj jsme se po svatbě nastěhovali. Měla jsem máti trochu za zlé, že sama obývá byt a my se musíme tísnit v tom pokojíku, se společným záchodem, s předsíňkou zastavěnou složeným nábytkem a horama krámů. Nevím, jestli jsem byla v právu, domek patřil máti, ona ho postavila a v tom bytě prožila celý život - ale jak my máme zakládat rodinu v pokojíčku o jedenácti čtverečních metrech? Mirek požadoval na Národním výboru, aby přidělili byt nájemnici Adamcové, která obývala podobný pokojík jako my, naproti přes chodbu. Na Národním výboru žádost zamítli, že máme tři místnosti pro tři lidi, a sousedka Adamcová zuřila a začala nám dělat naschvály. Začínali jsme společný život uprostřed hromad harampádí, škatulí s krámama, horama nepořádku  a skladiště nábytku - a hádkama se zlostnou a potrhlou sousedkou. Bydlení v našem pokojíčku bylo problematické, vešly se tam jen dva gauče, psací stůl a peřiňák, ze kterého Mirek vytvořil přišroubováním kreslicího prkna jídelní stůl. Kuchyňku jsem měla v malinké přilehlé špajzce, tam se vešel jednoplotýnkový elektrický vařič a pár polic. Vodovod byl v předsíňce, moje vaření sestávalo zejména z toho, že jsem chodila sem tam přes pokoj, pendlovala mezi vařičem a vodovodem, při čemž mi Mirek překážel, leže napříč gauče s nohama nataženýma do prostoru.   
Domek byl plný nájemníků, jejich rodiny se tísnily v bytečkách o kuchyni a pokoji, někdy i tři generace. Nájemné platili minimální a škaredili se, že je dům v dezolátním stavu, že neopravujem nátěry, omítka opadává, že se rozbil zámek u vchodových dveří a že není v domě prádelna. Kominík si stěžoval, že je shnilá komínová lávka a on že se nehodlá zabít, do střechy zatékalo. Všecko tu jaksi podléhalo zkáze, zhroutil se plot mezi dvorkem a zahrádkou, dokonce ani hromosvod nefungoval jak měl - jednou nám za bouřky spálil blesk elektrické hodiny, nějaké žárovky a kus vedení. A všude skladiště a skladiště - půda, sklep, přilehlé pokojíčky u sklepa, všecko až ke stropu zarovnané.   
Máti byla utrápená těžkým životem, nejvíc asi soužitím s podivínským mužem, hodná, ale zcela nedotčená vzděláním a tak trochu lidově přihlouplá. Její prostota a jednoduchost mě tenkrát zlobily - říká se sice, že hlavní je srdce a že morálka je víc než intelekt - ale nemohu se zbavit názoru, že morálka je silně podmíněná inteligencí, že primitivnost a hloupost překážejí dobru. Šlo mi na nervy primitivní papouškování lidových pověr a polopravd, bez přemýšlení předávaných z generace na generaci a vydávaných za nejvyšší moudrost. Že po cukru sílejí kosti,  že se dětem nesmějí do roka stříhat vlasy, že kočky nesmějí dostávat syrové maso aby neměly kalné oči, že se na jaře otvírá zem a nesmí se na ni sedat. Tenkrát jsem jí drze oponovala a nebrala nic z jejích názorů vážně, dneska už bych byla smířlivější. Nejvíc mě ale zlobila její vášeň pro bylinky a léčitele. Ona i Mirek tvrdě odmítali lékařskou vědu a přikláněli se k šarlatánům, mastičkářům, léčitelům a bylinkářům. Štvalo to i moji mámu, jen táta Mirka vždycky hájil - "nedivte se, že nedůvěřuje medicíně, když vidí jen její nezdary". Máti i Mirek měli těžkou lupénku, se kterou si medicína nedokázala poradit. U máti se projevila i onemocněním kloubů, ohýbala se jí páteř, sehnutá byla už skoro do pravého úhle. I s rakovinou pana Janouše, otce Mirkova, si medicína neporadila, zemřel po operaci. "Nojo, to zavinili ty doktoři," mínila máti, "do rakoviny jak se řízne, tak je konec. Lidi to tak říkají, a lidi to vědí, když to viděj kolem sebe." Máti sama se léčila u slavného Mikuláška, taky bezúspěšně, ale v oboru léčení ho pokládala za jediného rozumného člověka.   

1983
Socialismus se zdá být navěky. Nic není, nic nejde, nikdo za nic nezodpovídá. Zrušili svítiplyn a zavedli nám zemní plyn. Zdánlivě žádný problém, možná pokrok. Ale museli jsme všichni zahodit staré spotřebiče a pořídit si na svoje náklady nové. Chtě nechtě jsem si musela koupit nový vařič - který ale byl taky na svítiplyn, a řemeslníci ho museli pracně předělat, protože na zemní plyn vařiče nebyly. Proč mi tedy nepředělali ten původní? Prý to nešlo. Od té doby se bytem linul smrad z unikajícího plynu, při vaření hořel plamínek i mimo hořáky,  čas od času za mohutného výbuchu vše zhaslo a plyn unikal do místnosti. Na instituci, která výměnu prováděla, nebylo možné se dovolat, psala jsem jim doporučené dopisy a nkdo na ně nereagoval. Psala jsem na vyšší instance, nakonec přišli opraváři a závadu mrzutě opravili - ale ne na dlouho, brzy začal vařič zlobit zas, a nebylo možno dobrat se nápravy. 

Jindy se zase stalo, že na Roztylském náměstí otevřeli parádní sklenářskou provozovnu a na ní se skvěla ohromná cedule, hlásající, co všechno provádějí, rámují a zasklívají - není-li možné okno vysadit a k zasklení přinést, že k zákazníkovi dojdou...Napadlo mě, že dám zasklít vyraženou tabuli u verandy. Tak jsem zašla tu práci objednat, ale odbyli mě, že nikam nedocházejí. "Vždyť to tu máte napsáno!" Vedoucí provozovny se rozesmál: "Jo pani, co je tu napsáno...!" Chtěla jsem, aby mi tedy prodali sklo, že si to zasklím sama. Namítal, že sklo jen tak prodat nesmějí. Nakonec jsem ho uprosila, řekl ať si tedy přinesu rozměry. "Prodáte mi taky kyt?" "Ten prodávat nesmíme..."  Po delším prošení mi ho trochu slíbili. Přijela jsem si pro sklo s vozejčkem, přivezla ho domů - nepasovalo. Tak zase s vozejčkem zpátky, nechat sklo přiříznout, pracně odvézt znova. Zaplatit jsem musela nejen za sklo, ale i za práci, jakoby u nás byli, protože prodat jen tak sklo nesmějí...
 A tak je to se vším a všude. Nic není, nic nejde, každý jen hledí, jak práci ošvindlovat, jak se ulejt, nic nikomu nepatří, každému je všechno fuk, nikdo za nic nezodpovídá. Jednou jsem se takhle v nějaké provozovně dopálila a už jsem to nevydržela. "Zatracenej socializmus!" "Jo, to máte pravdu, paní, my s váma souhlasíme, ale co můžem dělat?" 

Loutkovému filmu šéfovala paní Henzlová, původně prý sekretářka a milenka ředitele Státního filmu. Když se jí potřeboval elegantně zbavit, posadil ji na teplé místečko jakožto vedoucí výroby atraktivního studia. Na šéfovou byla pevná a tvrdá dostatečně, měla jen jednu vadu, že problematice animovaného filmu nikterak nerozuměla. Pokud narazila na problém, který neuměla řešit, a pokud se kvůli tomu dostala do konfliktu se zaměstnanci, nasadila ocelový úsměv - a s tímto nezlomným výrazem ve tváři odrážela veškeré výtky, argumenty i pravdy, kterými by si snad někdo dovolil útočit. Nebylo možno s ní diskutovat, přít se, něco jí dokázat. Kecala do věcí, kterým nerozuměla a prosazovala nesmysly. Pracovníci loutkového filmu ji víceméně ignorovali, její požadavky mlčky obcházeli. Jeli si po své parketě s vědomím, že šéfová stejně nic nepozná. To jediné, co dokázala rozpoznat, bylo jak kdo chodí do práce - zda včas nebo pozdě, a na včasných příchodech bazírovala. Je-li zaměstnancův pobyt na pracovišti přínosný, to už nebylo v možnostech jejího chápání. To platilo vesměs o šéfech i kdekoli jinde. Čím více byli ve straně, tím méně byli použitelní ke smysluplnému šéfování.

1982
Před vánocema máma postonávala, měla teplotu - panovalo veliké podivení, že taky ona stůně, všichni ji znali jako skálopevně zdravou. Ale nějak si nikdo nechtěl dělat starosti o někoho, kdo je pro sebe nikdy nevyžadoval a kdo nikdy nezastonal. Přišla jsem jí vyluxovat a umýt okna, prý to ocenila, říkala mi to pak Irena. Na chvíli pochopila, že snad nejsem tak zlá.

4.března 1983
Přišla jsem ten den o něco dřív z práce, nikdo nebyl doma, uklízela jsem. Jako vždycky je to jen na mně. Umýt předsíň, záchod, koupelnu. Přes týden nemám čas dávat věci do pořádku. Všude se válí pohozené svršky, boty, mezitím bláto, pytlíky se zbytky starých svačin, spousty věcí, které děti neuklidily. Rozebrat hromady, dát věci na místo, vyprat. Uvařit na víkend. A co je nejhorší - vyluxovat jekor. Všude smetí, drobky, písek, a zejména psí chlupy. Každý kousek jekoru vydrbat vlhkým hadrem - nikdy nekončící dřina. Občas mě posedne beznaděj, ale pak se stane, že je přecijen uklizeno a na týden jakž takž pokoj. Přišla máma. "Jé - Dorlinko, ty jsi doma?" Už se s ní nehodlám příliš bavit, pravidelně to končí výčitkama, vždycky se něco najde. Že nežiju duchovně, řítím se do záhuby, špatně vedu děti... Pak ale s ní přecijen prohodím pár slov, je mi jí líto. Vždyť já ji mám ráda, ráda bych si s ní někdy popovídala. Jsem ale opatrná a připravená včas spustit hledí u svého brnění. Povídáme si, prý zemřel herec Jiří Voskovec. "Pamatuješ si, jak se ti kdysi líbil?" Jak bych se nepamatovala, ale nehodlám se příliš otevírat. "Nepamatuju." Máma už o něm dál nemluvila, jen trochu posmutněla. Pochopila, že se s ní nechci bavit. Možná by byla se mnou ráda zavzpomínala na staré časy, mrzela ji moje chladná odtažitost.  
Pak už jsme se spolu nebavily, máma odešla nahoru k Ivaně - Ivana byla těhotná a všichni jsme to vnímali vesměs jako náročný problém, ne-li průšvih. Máma se pokoušela zachraňovat co se dalo, pokoušela se přimět Ivanu k rozumným přípravám. Chudák Ivana, občas se u ní zřetelně jevily známky duševní choroby, ale nikdo je nechtěl brát na vědomí. Potrat nepřicházel v úvahu - ale jak sem má přijít dítě, to jsem si neuměla představit.  
Když potom máma odcházela, ještě jsem s ní v předsíni mluvila, začala se rozčilovat na Mílu. "Míla je hrozná," hubovala zlostně a procítěně, a spustila lamento nad tím, že se maluje. Naštvalo mě to - cožpak nevidí, jak je Míla hodná, laskavá, milá, jak vzorně vede děti, jakou má spořádanou domácnost, jak šťastně s Eňou žijí - ne, máma musí vyhmátnout jen to, co jí vadí, co ani žádná vada není, a to donekonečna rozmazávat. Začaly jsme se hádat a máma byla celá nešťastná a ukřivděná. Pokládala za svoji povinnost napravovat svět, vychovávat všechny lidi kolem sebe, přetvářet je k obrazu svému a vynadat všem, nejsou-li takoví, jakými je ona chce mít. Ne že by nás neměla ráda, ale musela nám to říct. Shýbala se, aby si zapnula zadrhávající zip na vysokých botách, shýbala se těžko a zip zlobil. Chtěla jsem přiskočit a udělat jí to - ale pak jsem si představila, jak mi bude dojatě a tak trochu vášnivě děkovat - a neměla jsem chuť tomu čelit. Raději jsem se dívala, jak se zipem zápolí. Nakonec boty zapnula, asi čekala, že jí pomůžu, ale když se nedočkala, neřekla nic, smutně se rozloučila a odešla. 
Pozdě večer volal táta - co je s tou mámou - že ještě není doma. Nevím - od nás už odešla, ještě šla do kostela - nevím kam by mihla potom jít. Šli jsme ji s Vaškem hledat. Už bylo dost pozdě, navíc tma, pouliční osvětlení ten večer nefungovalo. Svítili jsme si baterkou. Pod kostelem stálo auto esenbáků a vedle jakési odstavené auto, do tmy zazářil výstražný trojúhelník, když na něj světlo baterky dopadlo. Jakoby se tu byla stala nějaká nehoda. V tom odstaveném autě seděl kdosi zhroucený a zdrcený, tak mi to aspoň připadalo, jakoby z toho auta přímo vyzařovalo zoufalství. Ten člověk snad někoho zabil, napadlo mě.  Dál se můj mozek bránil domýšlet a připustit nějakou souvislost. Chodili jsme s Vaškem po Spořilově a zvonili u lidí, se kterými se máma znala. Ne, nikdo nevěděl, kde by mohla být, u nich nebyla.  
Nakonec jsme zazvonili u Dražilů. Pan Dražil, esenbák, zavolal k nim na služebnu. Nějakou paní prý pod kostelem porazilo auto, odvezla ji sanitka.
Zavolala jsem Evženovi, ten právě sloužil. Obvolal nemocnice, naše máma je prý v Krči, těžce poraněná, je to beznadějný. Šla jsem k tátovi. Měla jsem klíč, a tak jsem nezvonila. "Už je tady," zavolal s úlevou v hlase. "Ne, táto, to jsem já," a řekla jsem mu, co se stalo. "Je to vážný."  Pak jsme šli spát, lehla jsem si do máminy postele. Před půlnocí zvonil telefon, volal Eňa: "Máma umřela." Ptal se, co táta. Nevzbudil se, spí. Ráno se hned ptal, nevím-li něco nového. Tak jsem tu smutnou větu zopakovala. Zavzlykal, jen jednou. 

Pak jsme šli s Ivanou a Vaškem do krčské nemocnice, vyzvednout věci po mámě. Bylo to smutné a tristní. Úřednice nás zavedla do skladiště a z police sundala papírový pytel, bylo na něm kancelářskou svorkou připevněné číslo 49 ze šatnového bločku,  z pytle postupně vyndávala věci a odškrtávala položky ze seznamu. Kabát byl rozedraný, u jedné boty byla utržená podrážka, proč se musí prohlížet i spodní prádlo? - nechtěla jsem to vidět. Tady je peněženka. Otevřela ji: bylo tam tolik a tolik - mne to nezajímá, mávla jsem rukou, nechci vědět, kolik tam bylo, čert vem peníze. Byly tam i fotky vnoučat. Taštička s jejím hřebenem. Najednou mi jí bylo strašně líto, takové dojemné soukromíčko, obnažované a vydané všanc cizím úředním pohledům. Hodinky vzaly za své, zůstal jen řemínek a pouzdro strojku, a i to je pokroucené. Z brýlí zůstaly jen obroučky.  Ano, je to všecko, nic nechybí. Jen je to všechno rozedrané, zablácené - a od krve. Podepisuju jakýsi předávací protokol. Naskládali věci zas do pytle a předali nám ho. "Co jen se to stalo, co jenom se to stalo," znělo mi pořád dokola v hlavě. "Vždyť ona neměla jedinou kost celou, to nemělo naději," říkal nám doktor Pražák, který nám podával oficiální zprávu. "Ta ale musela mít kořínek," dodal s obdivem, "to srdce táhlo a táhlo..."
Před nemocnicí vzal Vašek ze země kus zmrzlého sněhu a očistil jím krvavou skvrnu na tom papírovém pytli s věcmi. Najednou byla máma po nerudovsku "svázaná v uzlíčku" - a mně to bylo líto a pociťovala jsem k tomu uzlíčku zoufalou a lítostnou něhu. Pořád jsem si přála, aby už mě konečně přestala peskovat, aby už nebyla pořád jen nahoře a já vespod, abych taky měla někdy navrch já. Nebo líp - abychom si byly konečně rovnocenné jako dvě přítelkyně. Nešlo to, ona musela být stále nahoře a mne chtěla mít dole, do poslední chvíle mě musela cepovat a vychovávat, ona mě nechtěla za partnerku. A teď - najednou - je ona dola a já nahoře, teď najednou jsem "na koni" já. Najednou ji držím v papírovém pytli, a ona je v tom pytli dojemně bezbranná a odkázaná na mou vůli. Její taštička s hřebenem je vydaná všanc světu, každý si může prohlížet její peněženku, už se nemůže  bránit, teď už by třeba nebyla proti, abychom si popovídaly jak dvě kamarádky. Teď najednou mám navrch já, úplně a navždycky. Třímám v ruce papírový pytel - "a kdyby byla snad svázaná v uzlíčku, přec bych ji miloval, drahou tu matičku". 

1979
Měla jsem pěknou práci v televizi, Evžen mi ji sehnal, animovala jsem večerníčky. Režíroval tam Eda Hoffmann, z politických důvodů odstavený od kresleného filmu. Všichni kolegové se chovali vlídně a mile, nikdo mi neházel klacky pod nohy a nedělal nepříjemnosti, starší pánové si mne předcházeli. Zařizovala jsem se na Spořilově, technik pan Ryšavý mi přišel domů přidělat elektrické zásuvky a nic za práci nechtěl, všichni od šéfů až po uklízečky se ke mně chovali přátelsky. Měla jsem pro sebe krásný trikový stůl, k ruce asistentku, kameraman Jirka Větroň mě obskakoval, byli by mi nosili modré s nebe, do práce jsem si mohla chodit jak jsem chtěla, vážili si mne a uznávali mne, i když moje práce často dokonalá nebyla, (aspoň já jsem ty chyby při projekci dobře viděla). Ale ostatní animátoři nebyli o nic lepší, a bylo vidět, že neprošli kresleným filmem, dělali školácké chyby a režisér byl nucen jim je prominout.  Jen jednu věc mi televize nedala, a to trvalý pracovní poměr. Nechtěli ho dát nikomu, televize byla ostře sledovaná coby masmédium, z politických důvodů se báli  někoho trvale zaměstnat  Zajela jsem si jednou na Barrandov, jestli pro mne nemají kšeft. Dali mi nějaké fázování - a tady mi trvalý pracovní poměr  nabídli. Těžce jsem se rozmýšlela, nakonec zvítězila touha po jistotě. Odešla jsem z televize a nastoupila jsem v Kresleném filmu, zase po letech, zase jako fázařka. Byla to jedna z největších hovadin mého života. Nejen, že jsem musela jezdit až na Barrandov, ale panovaly tu po stránce lidské dosti ošklivé poměry. Závist, pomlouvání, podrazy, klacky pod nohy. Vysokou školu mi  nejen neuznali, ale neodpustili, zacházeli se mnou jako s blbcem, šéfová mi naschvál dávala dělat tu nejhorší práci. Přilítla do našeho atelieru a křikla na mne: "Okamžitě všeho nech a jdi ke kamerám - volali, že něco potřebujou." Šla jsem přes celý komplex budov až ke kamerám, cože to potřebují. Vystřihnout takovýhle čtvereček z šedého papíru. Popsat mi, co chtějí a předat mi šedý papír a nůžky jim dalo zajisté víc práce, než kdyby si ten čtvereček vystřihly samy - ale vznešené kameramanky přeci nebudou dělat něco, co není jejich povinnost a co by je tudíž ponížilo. S rozkoší to daly sežrat vysokoškolačce. Nasadila jsem poukrksicht a tak trochu úsměšek, vzala jsem podávané nůžky a vystřihla jsem, co chtěly.     
Potom se stalo, že výtvarník odcházel do penze a uvolnilo se místo, na které bych měla nárok - měla jsem vysokou školu v oboru, a byla jsem jediný člověk v celém Kresleném filmu a pokud vím tak i v celém Krátkém filmu, který Umprumku přímo v oboru měl. Bylo tu i několik jiných  umprumáků, ale ti studovali textil, keramiku nebo jiný obor. Já jediná jsem chodila na filmovou grafiku.  Ale místo mi nedali  - řekli, že ho musí zastávat muž. Nastoupil tam středoškolák, a řekli, že výborný, protože dělal třikrát zkoušku na Umprumku. "No ale já ji mám," namítla jsem. "Nojo, ale dávno." A hlavně, byla jsem jen ženská, co má děti a tudíž je odepsaná.
Zase mi dávali dělat ty nejpitomější práce, a když jsem namítala, že kvůli tomu jsem nemusela studovat, řekli mi, že to jsem vskutku nemusela, že mne taky nikdo nenutil. 
Jednou jsem ukazovala režisérovi Bedřichovi svoje školní práce, jedna se mu líbila - kresba pérem, kombinovaná s přírodninami, na ni přikládanými. Kameny, kořeny, skořápka z vejce - byla by to filmová ilustrace k básni "V hlubokém lese bez času". Chtěl ten film se mnou natočit, byla jsem za dramaturgyní a ta to schválila: "Potřebujem festivalové bonbónky!" Ale autor básně Jules Suprsvielle nebyl ještě 50 let po smrti, a nešel použít, a hlavně mi tu činnost zakázala šéfová: "Ty musíš tady fázovat - a ne dělat nějaké svoje filmy." Neměla jsem sílu s ní bojovat. 
V soukromí na mne byly kolegyně hodné, po obědě jsme si dávaly kafe u Anduly Šimáčkové v atelieru a klábosily jsme. Ale jediný člověk se mne nezastal, neuznal mou pravdu. V lecčems měli kolegové a kolegyně primitivní názory, a tak trochu je v hloubi duše těšilo, že vysokoškolák dostal na frak. I Andula Šimáčková, přestože byla pod škraboškou hubaté fúrie andělsky hodná. Neváhala sice každému vpálit co si o něm myslí, ševcům z kostýmérny hraného filmu neváhala vynadat, že jí neopravili boty, ačkoliv to vůbec nebyla jejich povinnost, neváhala se na kdekoho rozčílit za něco, za co nemohl - ale každý ji bral s humorem a měl ji rád. Přinesla mi třeba do atelieru objemný balík, hodila mi ho na stůl a zobně křikla: "Na, tady něco máš, ať se ty tvý děti taky jednou nažerou!" Rozbalila jsem papír - byla to hromada krásných libových kotlet. V těch dobách sehnat libové maso nebylo jen tak, kdo neměl známého řezníka, ten o takovou lahůdku nezavadil. "Jé, ty seš hodná, kolik to stálo, já ti to hned zaplatím!" "No teda to bys mě nasrala, vopovaž se!" "No neblázni, Andulo, to přeci nejde - " "Di do prdele a vopovaž se mi něco platit, to je pro tvý děti!" "Ale Andulo..." "Ty mně sereš, ty mně teda sereš," křičela zlostně Andula a  vracela mi peníze.  Mnozí byli velice hodní a laskaví, ale že by mi někdo fandil co do mojí snahy dostat výtvarnické místo, to ne. 

Lidé se mne ptávali, potkávám-li na Barrandově herce. Musela jsem říct, že dost málo. Občas se tu někteří plížili. Když nehráli, stavěli se neviditelnými, očividně splaskli, povadli, byli mnohem menší než na plátně a než by člověk čekal. Když hrajou, svítí jak lampy, hýří energií, kvetou. Ale jdou-li cestou mezi atelery, vypadají seschle, unaveně a jaksi odmítavě. Snad aby hned v zárodku odráželi zvědavé pohledy nevyžádaného publika. Jinak byla ta továrna na sny zajímavá. Někdy jsme se vetřeli k nějakému natáčení do atelieru, někdy jsme se dívali, jak se točí exteriery venku. Při výrobě filmů se uplatnila se  všechna řemesla, do truhlárny jsem si chodila pro špalíčky a odřezky dřeva na malování, v kostýmérně nám hodné švadleny přešívaly oblečení. Mezi ateliery byly neudržované pozemky zarostlé plevelem a křovisky, sem tam tu byly mezi nimi vyšlapané cestičky, chodili jsme po nich do kantýny na oběd. Válely se tu  staré rekvizity, hadroví panáci kteří mají kamuflovat lidí, padající do propasti, vedle nich hromada rakví,  byla tu obří klec na ptáky, různé vozy, kočáry a maringotky ze starých filmů, německý tank, pískovcová socha Krista, vše v podivuhodném surrealistickém uskupení. Občas jsem tu fotila, ač fotografovat tu bylo zakázáno. Stejně se mi ty filmy ztratily.

1962
Profesora Hoffmeistera jsem se převelice bála,  strachy jsem měla sevřené hrdlo že jsem sotva mluvila. Zlobíval se na mne: "Nekuňkejte, slečno, mluvte normálně!" Svěřila jsem se se svým strachem spolužačkám. Jarmila Trosterová od Kybala, dcera slavného scénografa, jinak holka veselá, dobrostdečná a hubatá, mě uklidnila a pravila, že mě strachu hned zbaví. Vyrávěla mi, jak její otec s Hoffmeisterem jeli služebně do zahraničí, v hotelu měli společný pokoj a Hoffmeister celou noc prděl. Ostatní holky se chechtaly. "Tak co, už se ho nebojíš?" Nebylo tak snadné, zbavit se té hrůzy - přecijen je to diplomat, velvyslanec v Paříži, známý umělec, spisovatel...a taky můj profesor - kuňkala jsem dál. Ale příjemné bylo zjistit, že spolužačky jsou na mé straně.  
Jinak se v atelieru mnoho nedělo, vesměs se sedělo a klábosilo. Šuškalo se o tom, že snad za týden starej přijede do Prahy a bude tu asi tři týdny, tak se možná během té doby objeví v atelieru. Asistent Jágr se zajímal, co mu ukážeme. Nic - vždyť nám ještě žádný úkol nezadal. No to on taky nezadá, vysvětlovali starší spolužáci. "On když se tu objeví, tak je tu obtížnej, má nesmyslný nápady a požaduje, abysme mu je realizovali, my mu na to kejvnem a on pak na několik tejdnů zmizí a my si stejně děláme svý. Ale v atelieru nedělal nikdo nic. Ti, kdo chtěli tvořit, dělali to doma a přinesli to v den instalací klausůr. Ráno se mělo v atelieru začínat v osm, ale scházeli jsme se tak v devět, v půl desáté - čím dál později. Nebylo oč přijít. Takovéhle studium mě nebavilo. Představovala jsem si, že to tu bude jak u Fixla, sice přísnost a utahování šroubů, ale tvořivá atmosféra a radost z práce, a možná že to bude ještě lepší,  je to přece vysoká škola -  ale teď jsem byla zklamaná a otrávená. Mohli jsme sice tvořit, nikdo nám nebránil, ale v takovéhle atmosféře to nějak nešlo. Pokud jsme přecijen něco ve škole nakreslili, jaksi to nestálo za nic.Někdo třeba cosi kreslil, ale ostatní kolem blbli, posmívali se mu, klábosili. Nakonec jsme vzdali všechny pokusy o tvorbu a přidali se ke klábosícím. Klauzůru si dělal každý doma a přinesl ji až v den instalace. Záviděla jsem posluchačům jiných škol - ti museli v atelieru makat, jejich profesoři to vyžadovali a do atelieru docházeli. Hoffmeisterův atelier byl vyhlášený coby ulejvárna, navíc vesměs všichni  animovaným filmem pohrdali - pravé umění bylo to, čím se zabývali oni - sklo, keramika, textil...kdežto nějací legrační panáčci, to vlastně žádné umění nebylo. Všichni si svoje návrhy prováděli v materiálu, skláři ve skle, textiláci šili a tkali, kováři kovali, jen my jsme žádné filmy nikdy nenatočili, pouze až na konci studia diplomku, to jsme se poprvé dostali ke kameře.

1947 - 1951
Když se s námi táta procházel po Kyšperku, vzpomínal na svoje dětství, a my děti jsme prožívaly svoje - naše štěstí přecházelo z něho na nás a z nás zase na něj, prožívali jsme ho vzájemně. Byly to nejkrásnější chvilky mého života. Prostupovala nás radost z neměnnosti světa, z toho že dětství tu vždycky bude, třeba jen ve vzpomínce. Propojily se minulé i budoucí generace a zmizel strach ze zániku. Smrt není to, co ničí život, protože život není to, co prožívá jediný člověk.  

1960
Šedesátá léta prožívala naše republika v jakési naději, že nebude snad tak zle. Socialismus už se nejevil tak hrozným. Jeho pozvolné spění ke katastrofě nebylo tak patrné, ba zdálo se, 
že snad bude líp a líp. Byli jsme sice plašeni možností nukleární války, ale tušili jsme, že papaláši v nás ten strach živí uměle, aby odpoutali naši pozornost od problémů všedního života a neduhů sočasnosti. Nevnímali jsme je tragicky, jíst bylo co - i když na pomeranče se stávaly fronty, oblíkat jsme si taky měli co, i když pěkné látky se dostaly jen v Tuzexu za bony. Začalo se jezdit do ciziny, sice jen do té spřátelené, ale i tak. Jet na dovolenou k moři do Bulharska - panečku, to znělo! Byli jsme opojeni pocitem, že můžem za hranice, do Polska, do Maďarska, do NDR. Přiváželi jsme si odtamtud levný alkohol a předměty z umělých hmot a z molitanu - cosi úžasného, co budilo úctu a závist okolí. 

1961
A má auto!
To bude výletů, to poznáme památek! těšila jsem se. Jenomže Mirkovi nebylo auto prostředkem, jemu bylo cílem. Těžce si na něj vydělal, mít auto, to tenkrát nebylo jen tak. Měl tři zaměstnání, a úspory pečlivě ukládal na knížku, aby mohl kdykoliv doložit, že peníze nezískal nekalou cestou. Teď konečně auto měl - ale zdálo se, že mu tento fakt stačí. Měl ho na to, aby jezdil - ne aby někam dojel. Na silnici byl ve svém živlu, prožíval chvění motoru, všechny druhy jeho hlasů, jakmile se ozval nevítaný zvuk, byl zneklidněn. Dbal o to, aby se neodřel lak, aby se motor nepřehřál, aby se na štěrku neponičily pneumatiky. Jak černoch z Pařízkova cestopisu, který toužil po tom mít deštník. Když ho konečně získal, byl šťastný a hrdý, dával ses ním fotografovat, byla to nejcennější část jeho majetku. Jen když pršelo, pečlivě ho schoval, zabalil do listů a bál se o něj. Mirek něžně a současně hrdě říkal autu "vůz" a dbal pouze o to, aby jízda dělala dobře vozu. Jet tam a tam? To ne, tam by se vůz přehřál. Jet onam? Tam se vůbec vozem jet nedá. A jinam? Tam by nebylo kde zaparkovat vůz. Vymyslela jsem krásnou trasu, kam by se dalo jet vozem - ale vždycky tam cosi bylo na závadu, jednou přílišný kopec, jindy špatná silnice, nedostatek stínu nebo bahnitý terén. Že tam jsou historické památky? A co z toho, je snad zábavné jezdit někam, kde jsou lidi? Dokonce příliš mnoho lidí? Nakonec z našich výletů byly jen cesty do mladoboleslavských lesů, kam se mohlo zajet vozem. tam se hodila deka na trávu a leželo se, abychom si odpočinuli po cestě a aby vůz vychladl. Mirek to pokládal za příjemné a normální, mne to nudilo. Pokoušela jsem se aspoň něco nahlas číst, strpěl to s bolestnou grimasou. Jednou se pro moji radost sám pokoušel číst nahlas, ale ukázalo se, že to nedokáže - slabikoval jak prvňák. Číst knihy pokládal za podivínství, ale v návalu tolerance začínajícího vztahu mi toto dětinské chování odpouštěl. V ničem jsme si nerozuměli, a přesto jsme se jaksi jeden druhého zuby nehty drželi. Ani já ani on jsme nechtěli vzdát svou šanci, že konečně nejsme sami. Mirek se snažil pochopit moje zájmy, které ho sice lehce udivovaly, ale které mi s tolerancí počínajícího vztahu trpěl. I já jak hlupáček jsem se Mirkovi přizpůsobovala, přijímala jeho způsoby a názory, žila podle jeho vzoru, dbala o jeho dobro a pečovala o vůz, aby se neodřel. Oba jsme v skrytu duše myšlení toho druhého nechápali, možná jím i pohrdali, ale pokoušeli jsme se ho přijmout, aspoň navenek. Konečně máme partnera, konečně jsme plnohodnotní lidé, konečně máme šanci na to, abychom nezůstali sami, važme si toho.

1958
Na Umprumku jsem se na poprvé nedostala a musela jsem jít do zaměstnání. Sehnat místo nebylo lehké, na pracovním referátě Národního výboru byly zoufalé fronty zoufalých žen z domácnosti, které se dožadovaly jakékoli práce. Dělat uklízečku, pomocnou sílu, cokoli. Absolventi škol obvykle dostávali umístěnky, museli pak ale nastoupit tam, kam je poslali, třeba na druhý konec republiky.  V roce 1958 se rozšiřovalo Studio kresleného filmu a nabírali spousty lidí, ponejvíce absolventů výtvarných škol. Z protekce jsem byla přijatá a zprvu jsem se radovala. Bylo to terno, sehnat místo v Praze, a málem výtvarnické. Tak trochu bych tu byla ráda dělala nějakou kariéru a zajímavou práci. Měla jsem naivní představu, že mladí nadšenci, kteří touží dělat zajímavé filmy, tu budou vřele vítáni. Ve skutečnosti to tu bylo co do umění beznadějně zazděné. Kreslený film si zakládal na tom, že pracuje jen s těmi nejlepšími výtvarníky, ale konečný výsledek tomu pramálo odpovídal.  Filmy byly šité podle jakéhosi jednotného kopyta, panáci, ať už je vymyslel sebeslavnější umělec, byli sjednocení do univerzálního typu, kýčovitě uhlazení a roztomile zpotvoření, hýbali se ulízaně, sirupovitě a Disneyovsky, vše muselo být rozkošné, vše bylo v područí machy, která dala všemu jednolitý sladkolíbivý charakter. Starší pracovníci, sedící na teplých místech, si zajisté nehodlali nechat mladé přerůstat přes hlavu a dusili jejich elán dělat umění jak jen mohli. V roztomilosti byli dobře zabydleni a pokládali ji za umění - koneckonců získával československý kreslený film na všech festivalech ceny, Trnka vyšlapal cestu a nebylo nesnadné po ní jít dál a rozmělňovat ji, vyhmátnout tu správnou kýčovitost a líbivost, které se Trnka dokázal obratně vyhnout, ale která se tu nabízela. Trnka odešel k loutkovému filmu a kreslený film kráčel po jím vytyčené trase, která sklouzla do bezvýrazného a provždy stejného klišé.  Ty mladé, kteří měli ambice a byli by sem rádi vnesli nového ducha, a kteří nechtěli už fázovat medovité, utahané a jaksi bezpohlavní panáčky,  pokládali staří za nestoudně drzé a jejich chuť tvořit po svém se snažili v zárodku vymýtit, jelikož se jimi cítili být na svých postech ohroženi.  Mladí tak směli dělat jen tu nimravou, stupidní a nejméně tvůrčí otročinu, které tu bylo víc než dostatek. Vyráběly se většinou krotké, přihlouplé a nudné oficiálnosti,  jejichž scénáře prošly mnoha schvalovacími komisemi, úřadovnami, ideologickými radami. Všicni mladí měli plnou hlavu čehosi objevného, netradičního, nevídaného. Občas se stalo, že do Prahy zabloudil film ze západní ciziny, který nám někdo pokoutně promítl, tehdy jsme zírali, co se taky může v oboru animované tvorby dělat. Říkalo se, že československý kreslený film má ve světě jméno - ale po světě vznikala studia, která už byla dál. Mladí zaměstnanci museli fázovat, někdy konturovat a kolorovat, bylo to nudné a úmorné. Byli bychom si rádi někdy udělali svůj film, třeba zadarmo a ve svém volném čase - ale všecko bylo vždy zamítnuto. Dál se všichni ondali na bezpečné, tradiční, utahané, vyčerpané, nenápadité, vyčpělé, sucharské - leč osvědčené oficiální tvorbě. Mladí museli pokorně sedět v přízemí pyramidy a čekat, až staří umřou. Mezitím zestrárli, ztratili chuť pouštět se do experimentů, ztratili ideály, založili rodiny a museli je živit, záleželo jim spíš na klidu a penězích než na umění a nové mladé omezovali v rozletu, aby je zase oni neohrozili na jejich postech.

1960
Milovala jsem cestování, jen tak nazdařbůh jet někam stopem, občas vlakem, nebo jít pěšky. S kamarádkama, a nebo i sama. Někam, kamkoliv dojet, procházet se po cizím městě, kochat se gotikou, nebo jen tak neznámými ulicemi. Do ciziny  se jezdit nemohlo, ale mně stačilo Slovensko. Na zádech tornu, hlavně foťák a citlivé filmy. Spacák jsem si vyrobila z igelitového ubrusu a slabé deky, aby moc nevážil. Teplý nebyl, ale aspoň byl nepromokavý. Ještě ešus a lžíci. Plavky, nějaké rezervní triko. Skicák, malou tužtičku, malý nožík. Co člověk potřebuje víc? Na sobě jsem měla kostkované kalhoty a černý rolák, po čase to bylo značně uválené, někdy jsem to v řece vyprala. Přespávala jsem někdy na seníku, někdy za čtyři koruny v turistické noclehárně, bývaly tenkrát v každém městě. Občas jsem si koupila paštiku a rohlík, občas jsem si dala v nějakém automatu polívku. Jednou  jsem jsem dojela stopem až do Bardějova, tam jsem se kochala krásným kostelem. Dala jsem se do řeči s mladou kostelnicí. Byla moc milá, ukázala mi všechny místní pamětihodnosti, vzala mě na věž kostela a nechala mě obrovským zvonem zvonit poledne. Domluvily jsme se, že jsme stejně staré.  Ona byla užaslá nad tím, že takhle jezdím po světě, sama nebyla ještě nikde a netroufala by si někam jet - já jsem zase byla užaslá nad tím, že je vdaná a má už dvě děti. Neuměla jsem si představit, že bych dokázala mít dvě děti. Zíraly jsme na sebe s úžasem. "Sama jste jela, a stopem? Já bych si netroufala jet sama ani do sousední vsi!" "A vy, vy si troufáte vychovávat děti? Jak jste to zvládla, tak mladá a už tak dospělá?"

Byly to krásné časy, zažívala jsem opojný pocit svobody, a nevnímala jsem, že by mi snad hrozilo nějaké nebezpečí, i když ti, které jsem si někdy stopla, důvěryhodně nevypadali. Jeden hodný pán mě prosil, ať stopem nejezdím - "já mám taky dceru, a když si představím, že by takhle riskovala, slibte mi, že pojedete vlakem!" a dovezl mě k nádraží. Prošla jsem nádražím zase k silnici, a nic netušíc stopla jsem ho znova. Povzdechl jenom: "Tak pojďte!"  

1968
Bylo nádherné jaro, počasí téměř letní, a pukaly ledy... Měla jsem malou Lucinku a radovala jsem se z politických změn a z krásných dnů.  Zase vycházejí pěkné knihy, smí se mluvit, děti smějí chodit do skautu, už se nemusíme bát udavačů, v televizi říkají pravdu... Všichni jsou opojeni svobodou. Socialismus tu sice bude dál - ale bude mít lidskou tvář. Všude se horečně debatuje, jak ho zreformovat, a je-li to možno. Máma mě chodila navštěvovat, radovaly jsme se z jarního počasí, Lucinčiných pokroků i z politických změn.  Ale nabádala mě k praktickým postojům. "Časy jsou nejisté - a ty nemáš žádné zásoby!" "Zásoby - " pohoršila jsem se - "taková velká doba, a já mám myslet na takové přízemnosti?" "No, ono těm Rusům není co věřit," říkal táta. "Ještě neodtáhli." (Měli tenkrát na našich hranicích jakési vojenské cvičení.) To by přece  nemohli, vojensky nás napadnout, myslela jsem, no to přeci by nemohli! A zásoby? Kdo by se v takových slavných časech straral  o nějaké zásoby? Samozřejmě, že jsem neměla doma nic. Jednadvacátého srpna odešel Mirek ráno do práce, a za dvě hodiny se vrátil. "Tak nás vobsazujou. Pusť rádio, dozvíš se to. Já ti počkám u Lucinky, jdi si nakoupit."
Nakoupit! Nakonec se všechno smrskne jen na to, aby byly doma zásoby. Vyšla jsem do konzumu. U prodejny je obrovská fronta, ženské vyběhly v zástěrách, v rukou obří kabely, celé rozrušené, s jedinou snahou: aby uchvátily co nejvíc zásob. A kolem jezdí po ulici kolony obrněných vozů. Na nich stojí vojáci do kruhu, zády k sobě, kulomety míří do všech stran, tváří se zavile, prsty na spoušti. Proti komu chtějí bojovat? Proti té frontě bab, které tu už dvě hodiny zápolí s nutností uchvátit kus žvance? Chleba  není, pekárny nepečou. Mouky dávají jen po kile. Konzervy už jsou vyprodané. Mlíko nepřivezli. Stojíme, čekáme, ničemu nerozumíme, naše myšlení se omezuje na jediný problém: dostane se ještě na nás? Kolem nás se valí dějiny. Vojáci stojí na transportérech, nasupeně drží samopaly, tvoří jakousi hvězdici, odhodlanou rozstřílet vše kolem sebe - ale žádného nepřítele nevidí. Zamračení, zaprášení, rozezlení, zuřivě hledají, koho zlikvidovat, ale nepřítel nikde, vzbouřené davy se nezjevily. Nebo snad je to tahle fronta tupých ženských, které rezignovaně čekají, aby si nakoupily zásoby?
Mám vztek. Vzít tak kámen a majznout ho po nich, myslím si. Později se proslýchalo, že to leckdo udělal, a doplatil na to životem. 

Odpoledne jsem šla do budky zatelefonovat rodičům. Byli v pořádku, jaksi nebyli překvapeni. Od těch sviní sovětskejch se nedalo nic jinýho čekat, opakovala máma názor jedné sousedky. "Tohle přeci nejde," zlobila jsem se, "musejí zas odtáhnout!" A myslela jsem si, že za pár dnů vskutku zas odjedou. Tohle přece nejde. Ale táta byl skeptický: "Jo, ti tak hned neodejdou," prorokoval.
Vasiljevovi se srdnatě pustili do boje. Anatol je po mamince Rus, umí dobře rusky, sepsali leták a rozmnožili ho. Jana ho roznášela vojákům a málem při tom přišla o život.

Lucinka se bojí helikoptér, lítají nízko a lomozí. Utíká se ke mně schovat.

Jana Frolíková po letech vyprávěla, jak měla v těch dnech malého Davida s babičkou na chalupě. Nevydržela nejistotu a strach o ně, nedbala varování, sedla do auta a jela za nimi. Kdesi za Prahou se najednou proti ní objevily tanky a zabíraly celou šířku silnice. Jana zařadila zpátečku, ale tanky se na ni řítily dál a nemínily brzdit. Už viděla obličeje jejich posádek, kamenné a zarputilé výrazy jakýchsi asiatů. Vzdálenost mezi ní a tanky se  zmenšovala a nebylo kam uhnout. Couvala a marně hledala místo, kde odbočit ze silnice. Pak náhle míjela vjezd do statku, vrata byla otevřená. Netušila, co je za nimi, a v poslední chvíli zabočila. Vjela do dvora a tanky se prořítily kolem, náhodou se nic nestalo, nikoho nepřejela ani nic nestálo v cestě. Obyvatelé statku se k ní seběhli: "Holčičko nešťastná - teď mohlo bejt po vás!" Nevyčítali jí, že k nim naslepo vjela, jen se děsili, jak o fous unikla. Mnozí takové štěstí neměli, třeba tátův známý malíř Balcar, od kterého táta kupoval obrázky - toho prý i s autem tanky převálcovaly. 

1951
Začínala zlá padesátá léta - ale v Kyšperku se nás netýkala. Tady jsem prožívala nejhezčí chvíle svého života. Naše rodina byla pohromadě, žádné protivné povinnosti nás netísnily, bylo léto a tekla tu řeka Orlice, zámek stál na svém místě. Jen hodiny ze zámecké věže už  neodbíjely - všude se začal náhle jevit nezájem, o veřejné dění, všecko začínalo pozvolna chátrat, muzeum se rušilo, soukromí obchodníci zavírali své obchůdky, odevšad útočila bezohledná propaganda. Ale tátova bytost šířila mír a i máma tu byla klidná, radost z tepla rodiny a neměnnosti základních hodnot přecházela z jednoho z nás na druhého. Tudy chodívali naši předkové, a možná tu jednou půjdou naši příští potomci. Přes drsné změny tu nadále odevšad zářila radost z věčného dětství, které trvá a vždycky tu bude. Propojily se v nás generace minulé i budoucí, člověk se nemusel bát smrti, protože teď už smrt nebyla tím, co ničí život, protože život nebyl tím, co prožívá jeden člověk.
Aťsi vichr krutě zuří, láska nepřestává.

1958
Jak to ty holky dělaly (a dodnes dělají), že vypadaly přesně tak, jak se to žádalo? Nejen co do módy, ale i co do pohybů, výrazu tváře, tvaru hlavy? Mrzelo mne, že já jsem vypadala vždycky jen jako já, ať jsem si oblíkla cokoli a tvářila se jakkoli. Za módou jsem pokulhávala vždycky o jednu sezónu nazpět, módní oblečení jsem byla schopná si opatřit (a také se mi začalo líbit) právě ve chvíli, kdy z módy vycházelo. Nebyl to problém peněz, rodiče by mi byli rádi na parádu dali. Máma neměla šetřivou náturu jako teta Mima. To spíš já jsem neměla tu správnou touhu po šatech. Shánět látky, navštěvovat módní salony a do omrzerní o tom s holkama klábosit - to nebyl můj svět.
Ivana si t těchto ženských zálib sarkasticky utahovala. Nádherně uměla napodobit dámu před zrcadlem, dámu v prodejně látek, dámu u kadeřníka. Obě jsme se chechtaly, s pohrdáním a možná trochu s pocitem kyselých hroznů. Nebylo nám dáno.   

Březen 1979
Lucie chodí do šesté třídy, v prospěchu je patnáctá od předu i od zadu, ne hloupá, taky ne geniální, ale určitě by byla na tom líp, kdyby ji škola bavila. Ale zajímá ji jen oddíl. Chodí tam s Evou a s trojčaty, na každou schůzku se pečlivě připravuje, oddílový zápisník si vede pečlivě, každý list dlouho zdobí. Babička oddíl nerada vidí - ale nic tak špatného se tam snad neděje, jen to, že mu Lucie věnuje všechen svůj volný čas. "Víš, co se mi na Evě nelíbí?" posteskla si. "Že ona tak poslouchá babičku. Babička jí řekla, aby nešla do oddílu - a Eva nešla! To trojčata, panečku, ty by neposlechly!" vyjádřila obdiv. Má-li dělat něco pro domácnost, neobejde se to bez řečnění, ofrňování a přísné evidence, kolik odpracoval Petr a kolik ona.  Petr je bez problémů, až na neslýchanou nepořádnost, netečnost ke špíně a neschopnost pochopit, proč by to mělo vadit. Má dobrou vůli být čistý, když to tolik chci, ale neví, co si pod tím představuju.  

1987
Běžná, provozní komunikace v rodině by měla být vlídná. Velmi často se mi stává, že sklouznu do mrzutého štěkání. "Pověsilas to prádlo, jak jsem ti řekla? Co se to tu zas válí za krámy, proč to nedáte na místo? Kdo si tu krájel chleba a nadělal drobky? Kam jste dali to a ono?" Děti odštěkávají přiměřeně zvýšeným hlasem. Nejedná se o hádku, je to jen taková permanentně nepříjemná atmosféra. Někdy na to myslím, abych mluvila vesele, vlídně a klidně - ale někdy na to zapomínám, a taky už se mi nedostává sil. To jediné, co děti ke zdárnému vývoji potřebujou, je klidná, šťastná a spokojená maminka. Ale je těžké ji dělat, když musím zajišťovat tolik různých věcí. Je těžké vytvářet klidnou a pohodovou atmosféru, když ji děti stále jen kazí.

Podzim 1987
Richterovi se stěhují do nájemní vily na Hanspaulce. Vyhodili je z bytu v ulici Na Zátorce a nabízeli jim náhradní byt v paneláku, Irena ho tvrdě odmítla a vymámila Hanspaulku. Bydlení je to krásné,  pokoje jsou velké, je tu balkon, kachlová kamna, samé vznešenosti. Dávají lakovat parkety a budují přepychovou koupelnu. Když jsem pak s Terzkou odcházela, ptala se mne, co tomu říkám. "No, je to pěkné, ale já bych to nechtěla, já mám radši skromnost." "Já taky," notovala si Terezka se mnou.  
Kolik úsilí lidé vynakládají na to, aby vypadali spokojeně! Mnohem víc než na to, aby jenom spokojeni byli. Žít si klidně a šťastně sám pro sebe a sám v sobě je celkem snadné a nedá to mnoho práce. Stačí se odpoutat od obav, co tomu řeknou lidi, jak budu vypadat, stačí se osvobodit od balastu pseudopotřeb a spokojit se s tím, co je. Oproti tomu - vypadat spokojeně, to snadné není. K tomu je zapotřebí tisíce atributů. Být bohatý, držet krok s tím, co se žádá, vykazovat schopnosti, mít krásný byt, spořádanou rodinu, atraktivní zaměstnání, pěkný vzhled...Mít tohle všechno je natolik náročné, že se jen stále někam pachtíme, za něčím se štveme, pravá spokojenost se kamsi vytratí a nikdo už vlastně ani neví, co to je. 

1939
Nejdřív se člověk na život připravuje - a potom na něj vzpomíná. Ale kdy ho vlastně žije?

Léto 1987
Ve většině evropských zemí lze porozumět jazyku, na příklad v Rumunsku odhadneme, že cedule u záhonu v parku, na které stojí "NU RUPETI FLORI" nás vyzývá, abychom netrhali květiny. V Maďarsku ovšem nepochopíme z cedulí, nápisů a výzev  nic. Ani z řeči. Maďarsko se tím stává zemí  tajuplnou a podivuhodnou. Nápisy znamenají vždy něco zcela jiného, než bychom čekali.  Budapešť pak je místem nejpodivuhodnějším. Velmi se podobá Praze, bloudila jsem tu a poznávala jsem určité pražské ulice, které dávaly tušit, ve kterém místě v Praze se nalézám. Zajdu za roh a bude tam to a ono, poznávám to tu dobře, bude tam  náměstí, parčík, známá socha...leč za rohem k mému údivu se zjeví scenérie zcela jiná, překvapivě odlišná. Ovšem, už to zase poznávám, to je jakási obměna Jindřišské, dojdu teď k Václavskému náměstí...ale tam kde by mělo být Václavské je Vltava...bylo to snové, surrealistické a okouzlující.