DUŠIČKOVÉ  DNY . . .
     Když přijedu do města nebo úplně malé vesničky, vždy se - když mi vyjde čas  -  podívám na hřbitov. Jsem přesvědčena, že hřbitov je vizitkou každého města nebo vesnice. Podle vkusu a pořádku na hřbitově se dá usoudit, jací tam žijí lidé...
     Zda pořádní, pracovití, dobří nebo vandalové, kterým není nic nemožného.
     Lidé, zejména důchodového věku, rádi chodí na tato pietní místa, kde se svým způsobem pomodlí a také mnohdy "promlouvají" s těmi, kteří je již předešli na věčnost. Starší lidé už mívají víc svých blízkých i vrstevníků právě na věčnosti. Těch, které znali od svých mladých let ubývá...
     Slyšela jsem od jedné známé, že v době kdy byly první mrazíky, dvanáctiletí školáci si udělali na jejich hrobě "kluziště", zdemolovali a úplně zničili lampu, roztrhali na kousky dušičkové věnečky. Věc byla prošetřena i ve škole a "siláčtí" malí vandalové byli napomenuti...
     Známá dodala, že když ve dvanácti letech ničí hroby a lampy, v osmnácti letech už budou ničit pomníky.
     Hřbitov je pietní místo, téměř každá rodina, obzvláště na vesnicích tam má někoho blízkého. V dušičkových dnech míří spousta lidí právě na hřbitovy. Berme s sebou i děti, aby se učily úctě k tomuto místu. 
      V jednom městě jsem viděla před vchodem na hřbitov pravdivý nápis: 
                   "Co jste Vy - byly jsme i my.  Co jsme my -  budete i Vy..."
     Mějme všichni hřbitovy v úctě, protože všichni každým dnem   s t á r n e m e . . .